Читати книгу - "Грона гніву"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Тепер землеробство стало промисловістю, і власники стали жити як у Давньому Римі, хоча й не знали історії та не підозрювали про це. Вони завозили рабів, хоча не називали їх рабами: китайців, японців, мексиканців, філіппінців. Ці люди могли прожити лише на рисі та бобах, як казали бізнесмени. Їм багато не треба. Вони й не знають, що робити з великою заробітною платнею. Погляньте лише, як вони живуть. Погляньте лише, як вони їдять. А почнуть вередувати — депортуйте їх.
І весь час господарства розростались, а власників ставало дедалі менше. На великих землях ставало жалюгідно мало фермерів. І завезених рабів били та залякували, морили голодом, доки одні не втекли до себе додому, а інші озлобилися, стали опиратись, і тоді їх або забили, або виселили з країни. А господарства все ширшали, а власників усе меншало.
І культури змінилися. Замість ланів посадили фруктові дерева, а у видолинках стали вирощувати овочі, щоб усіх годувати: салат, цвітну капусту, артишоки, картоплю — усе чахле, похиле. Людина могла стоячи працювати косою, плугом, вилами; але їй доводилося повзати жуком між грядками салату, згинати спину і тягати довгий лантух між рядами бавовни, плазувати навколішках, наче на покаянні, через латки цвітної капусти.
І вийшло так, що господарі більше не працювали на своїх фермах. Вони обробляли землю на папері; забули саму землю, її запах, її відчуття і пам’ятали лише, що володіють нею, пам’ятали лише про прибутки і збитки. А деякі господарства зросли настільки, що годі було уявити, й одна людина не могла ними порядкувати, тож треба було дивізію бухгалтерів, які б відстежували відсотки, прибутки і збитки; і треба було хіміків, які аналізували б ґрунт і збагачували його речовинами; і управителів, які б стежили за зігнутими людьми, що рухалися вздовж грядок так стрімко, як лише було здатне тіло. Тоді такий селянин справді ставав гендлярем і отримував крамницю. Він платив людям, і продавав їм їжу, і отримував гроші назад. А за деякий час він узагалі не зважав на людей, не платив, натомість вів бухгалтерський облік. Ці господарства давали продукти в кредит. Людина могла працювати і годувати себе, а коли роботу було виконано, раптом виявлялося, що вона заборгувала компанії гроші. І власники не лише не працювали на фермах: багато хто з хазяїв у вічі не бачив ферм, якими вони володіли.
І тоді пограбовані рушали на Захід — з Канзасу, Оклахоми, Техасу, Нью-Мексико, Невади, Арканзасу — сім’ї, роди, клани з земель, розораних тракторами. Вагони, каравани безпритульних, голодних; двадцять тисяч, і п’ятдесят тисяч, і сто тисяч, і двісті тисяч. Вони тяглися потоком через гори, голодні, невгамовно-тривожні, як мурахи, метушились у пошуках роботи — піднімати, штовхати, тягнути, колупати, різати — будь-що, будь-яку роботу, навіть найтяжчу, аби мати крихту в роті. Діти голодують. Нам навіть нема де жити. Немов мурахи, метушилися в пошуках роботи, їжі, а більше за все — землі.
Ми не іноземці. Американці в сьомому коліні, а ще в роду були ірландці, шотландці, англійці, німці. Один наш предок бився за революцію, а ще, знаю, багато наших предків боролося в Громадянську війну — з обох сторін. Американці.
Вони були голодні, а ще — затяті. І прагнули знайти дім — а знайшли тільки ненависть. «Окі»... Власники ненавиділи цих «зайд», бо знали, що самі зманіжені — а «окі» сильні; що самі ситі — а «окі» голодні; і, можливо, власники чули від своїх прадідів, як легко забрати землю у зманіженої людини, якщо ці заброди жорстокі, голодні та озброєні. Власники ненавиділи їх. А в містах «окі» ненавиділи крамарі, бо знали, що в цього народу чирва світить, і нічого ці люди не куплять. Нема нічого легшого, ніж заслужити презирство крамаря, і нема нічого легшого, ніж заслужити повагу,— просто бути протилежністю. Міщани, дрібні банкіри ненавиділи «окі», тому що нічого не могли з них мати. У цих людей нічого не було. І робітники ненавиділи «окі», тому що голодний повинен працювати, а якщо повинен працювати, то отримає роботу, і тоді заробітна плата автоматично знижується, і ніхто не отримає більше.
І пограбовані мігранти стікалися до Каліфорнії — двісті п’ятдесят тисяч, триста тисяч. Позаду їхала нова партія тракторів, щоб орати землю, й орендарі мусили тікати. І нові хвилі текли по дорозі, нові хвилі знедолених та безпритульних, озлоблені, закляклі в досягненні мети, небезпечні.
І якщо каліфорнійці хотіли багатств, заощаджень, вищого статусу в суспільстві, розваг, розкошів, банківського страхування, то нові варвари прагнули лише двох речей — землі та харчів; і для них ці дві речі буди єдиним цілим. І тоді як бажання каліфорнійців були туманні й невизначені, бажання «окі» були зримі: добре зрошені поля, щоб було зручно їх обробляти, гарні зелені лани, такі родючі, що земля аж пересипається в руках; трави — пахощі можна відчути; овес — можна розжовувати, доки в горлі не запече солодким. Людина може споглядати неоране поле, і знати, і бачити подумки, що тут можна недарма гнути спину і рвати жили,— це все принесе врожай капусти під сонячним
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Грона гніву», після закриття браузера.