Читати книгу - "Дівчинка на кулі"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
— Може, краще вийдіть ви, запросіть до хати, тут і поговоримо?
— Аякже! До хати! Останній слоїк м’яса залишився — та й той буду відкривати Бугаєві! Йди сама питай, чого приїхав. Але в машину не сідай! Як зачне чіплятися — кричи, клич мене! Тата, як на зло, досі нема. Що я, бідна, маю з вами робити?
Я вийшла за ворота. Бугай відчинив дверцята колгоспного «бобика» й пальцем поманив мене ближче.
— Не бійся, сідай у машину, поговорити хочу.
— Я постою.
— Ти той, забудь, що я приставав, що грошей хотів за паспорт. Я пожартував! Пожартував, запам’ятала? Ми в селі дитячий садочок відкриваємо, хочу твою маму взяти нянькою. Вихователькою оформити не можу — треба хоч середньої педагогічної освіти. Диплома педагогічного твоя мама ж не має, правда?
— То чого ж ви їй про це самі не сказали? Ви з мамою вже сьогодні бачилися!
— Я вирішив з тобою порадитися.
— Зі мною? Про мамині справи? Хто ким керує: пес хвостом чи хвіст псом?
— Після школи, напевно, підеш у райком партії працювати?
— Ні, вступати буду. В університет!
— Секретар райкому допоможе?!
— Чому — допоможе? Я сама вступлю!
— Ви сьогодні з Аннищуком так мило розмовляли, наче сто років знаєтеся, як лисі коні.
— Вчуся в одному класі з його внуком.
— Он воно що! Й удома в них буваєш?
— Навіть сьогодні була, — зумисно зробила наголос на слові «навіть».
— Там у квартирі, напевно, все золоте!
— Ні, золота нема зовсім, тільки папуг багато.
— Чого? — не зрозумів Бугай.
— Папужок. Вісімнадцять пташок. Ціла кімната — їхня!
— А скільки всього кімнат у квартирі?
— Здається, чотири. Або п’ять. Точно не знаю.
— Живуть же люди! Знаєш, хотів тебе попросити: спитає про мене Аннищук — скажи, що я дуже хороша людина. Дуже хороша — запам’ятала? Вже сім років без відпустки працюю.
— З якої причини він буде мене про вас розпитувати?
— Буде, буде. Нутром чую, по собі знаю! Я би всю інформацію з тебе витяг — навіть незчулася б. Запам’ятай: я — хороша людина, цінний працівник, чесний комуніст!
— Покликати вам маму? Будете їй казати, що з ланки в дитсадок переводите?
— Яка ж ти хитра! Відразу береш бика за роги! Клич уже, клич — скажу, куди дінуся!
Мама від слів голови спочатку отетеріла, а тоді, усе ще вагаючись, спитала мене:
— Погоджуватися?
— Аякже! Більше такої нагоди не буде.
Голова розреготався:
— Як ти щойно казала: «Хто ким керує — пес хвостом чи хвіст псом»? А вийшло по-моєму: хвіст керує!
Але коли ми зайшли до хати, мама впала у страшні нерви. Була твердо переконана, що з такою вигідною пропозицією явно щось негаразд, — бо не може з доброго дива Бугай віддавати гарну посаду, просто так приймати на легку й чисту роботу не свою коханку й не дружину якогось колгоспного начальника, а саме її, тим більше що нашого тата голова сільради люто ненавидить ще за ту злощасну позику й відмову їхати працювати в Донбас на шахту.
Довелося розповідати, що наш голова сільради просив у мене заступництва перед секретарем райкому, бо онук Аннищука вчиться в одному класі зі мною, а сьогодні в центрі міста Бугай бачив, як я з ними обома розмовляла. Зумисно збрехала: «з ними обома», тобто з однокласником та його дідом, — бо інакше мама би й не повірила, та ще й негайно запідозрила би мене в чомусь такому, про що й здогадатися соромно.
XVЗимові дні похмурі й короткі. Не встигнеш прийти зі школи, зробити уроки, а вже надворі горять ліхтарі — вечір. Здавалось би, чисть зуби, мий ноги і лягай спати. Та де там! Вечірні заняття в училищі ніхто не відміняв. Ходимо туди з Катрусею вже без шаленого ентузіазму, що горів у наших очах на перших порах. І не з тієї причини, що вчитися стало важче, хоч і цим нехтувати не варто. А тому, що Катрусина мама не змогла дотримати чесного слова, даного Генералові. Вона п’є! І не просто потихеньку ввечері перехиляє чарочку-другу, а входить у кількаденні запої, з яких її неможливо витягнути, поки не почнеться отруєння організму зі страшними рвотними рефлексами. Біла гарячка до Катрусиної мами, на щастя, жодного разу ще не навідувалася, але мені здається, що вже не забариться з візитом.
Сьогодні подружчина мама повернулася з роботи втомлена, бо весь день прокидала сніг на доріжках і кілька разів промітала тротуари — завірюха не вщухала від самого досвітку до темної ночі. Здається, двірничка навіть трохи застудилася. Сказала, що в неї, мабуть, починається грип, і вклалася в ліжко. Ми з Катрусею поробили уроки, зварили й потовкли картоплю, трохи розбавивши її гарячим молоком. А ще насмажили квашеної капусти з нарізаними кружальцями сардельками. Аж тоді й розбудили господиню, щоб повечеряла разом з нами. Вона не відмовилася, а згодом навіть провела нас аж до магазину, куди вирішила сходити за олією і хлібом.
— Нап’ється, — скрушно зітхнула Катруся. — Обов’язково нап’ється! Зараз купить у гастрономі вина — й навіть не згадає про хліб та олію!
— Може, й ні, — втішаю подругу, хоч сама дуже мало в таке щастя вірю. — Хліба в хаті дійсно нема.
— Зате олія є! Півпляшки. Вона зумисно заховала, щоб мати причину піти в гастроном!
На парах ми сидимо, як на жаринах. Але втекти неможливо: сьогодні читають лекції і проводять практичні заняття такі викладачі, що перевіряють присутніх по два рази — до перерви й після неї. До того ж останню пару має директор,
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Дівчинка на кулі», після закриття браузера.