Читати книгу - "Божественна комедія"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Бо сяйво, що знесло їх до святинь,
Їм не дає лишати правду щиру».
34 І видалось мені, що ближча тінь
Бажає говорить, і я озвався,
Мов той, хто сохне з надміру хотінь:
37 «О душе, що утіхами пройнявся
Солодкими, не знаними для тих,
Хто їх смаком ще й досі не впивався,
40 Подякую тобі в словах благих, —
Назви своє ім’я й талан ваш гожий».
І він із радістю в очах святих:
43 «Для праведних жадань наш, як і Божий,
Дух не замкне ніяк до ласки брам, —
Бо волить Бог, щоб з ним був почет схожий.
46 Була я дівчина й черниця там,
А зосередиш розум весь, що маєш,
Бо нині я приємніша очам,
49 То у мені Піккарду розпізнаєш.
У сфері найповільнішій мене
Між інших ти блаженних зустрічаєш.
52 Запалює нам почуття одне
Лиш Дух святий; як нагороду гідну
Це місце ми сприймаємо ясне.
55 Бо долю нашу, із землі завидну,
Нам дано за обітниці, як слід
Не здійснені, й за легкодухість стидну».
58 І я до неї: «Ваш прегарний вид
Божественністю так тут став сіяти,
Що від колишнього запав і слід.
61 І я тому не міг тебе назвати,
Та знане щось в твоїх словах лежить,
Що помогло мені тебе впізнати.
64 Але скажи, чи хочете кружить
Десь вище всі ви, тут щасливі бувши,
Щоб бачить більше і ще більш дружить?»
67 І, враз найближчі тіні озирнувши,
Із усмішкою мовила палка,
Мов з юного кохання спалахнувши:
70 «Мій брате, ласки сила тут така,
Що волі нашій не дає простору
Бажати далі від свого кутка.
73 Якби ми звідси поривались вгору,
Тоді в незгоді був би наш порив
Із волею, що бачить лиш покору,
76 І став би ладові насупротив.
У неба спосіб є непоборимий:
Це ласка – ти ж її природу зрів.
79 Нас радує блаженство між святими,
Які в усьому з волею Того
Цілком тут злиті волями своїми.
82 В усіх є свій щабель, з щабля свого
Всі раді в царстві, й царству для догоди,
Й царю: вволяєм волю ми його.
85 Його воління – мир наш, моря води,
Куди зусюди всяк несе ручай
Його всі твори й вироби природи».
88 І втямив я, що скрізь у небі Рай,
Хоч ласки блага Вишнього спадає
На кожного йому належний пай.
91 Якщо кому пожива набридає,
Він прагне скуштувати інших страв
І просить їх, а першу відкладає, —
94 Так я у слові й русі показав,
Що хочу знати, на якій тканині
У неї човник краю не дістав.
97 «Великого діяння й благостині, —
Вона сказала, – жінка монастир
Звела для нас, де в покривалах нині
100 Вночі і вдень ми відчуваєм мир
В подружжі з тим, хто наші всі обіти
Приймає, добрий, лагідний без мір.
103 Я теж, юниця, святістю сповитий
Клобук вдягла, обітницю стару
Про Божі повторивши заповіти…
106 Та люди, ближчі злу, аніж добру,
Мене з затишку піддали недолі,
І знає Бог, як я жила в миру.
109 От ясність ця, що виникла у колі
З моєї правої руки, бліда,
І в нашім розгорілася околі,
112 Про мене річ до себе приклада:
Хоч в неї теж черниче покривало
Розідрано без сорому й стида.
115 Її в миру до світла поривало,
А звички стріла перешкод стіна, —
Воно їй серце завжди сповивало.
118 Те сяєво – Констанца видатна,
Що, з другим швабським вихром шлюб узявши,
Родила вихра третього вона».
121 Так мовила Піккарда й, заспівавши
«Маріє-приснодіво», зникла вмиг,
Як зник тягар би, в темну воду впавши.
124 Мій зір її проводив, скільки міг,
А вже коли згубив, то похопився,
До любої мети бажань побіг
127 І був на Беатріче зупинився,
Але так блиснула краса її,
Що погляд мій одразу потемнився,
130 І перервав я розпити свої.
ПІСНЯ ЧЕТВЕРТА
1 Людина вільна б доти обирала
Між двох однаково звабливих страв,
Аж поки б, зголоднівши, не сконала.
4 Отак би й зляканий баран стояв
Між двох вовків, незрушним залишавшись,
Отак би й хорт поміж двох ланей став.
7 Тож змовкнув я, із цього не стидавшись
(Непевне-бо чуття мені прийшло
Лиш з неминучості) і не пишавшись.
10 Замовкнув я, але моє чоло
Горіло запитанням, спломенілим
Яркіше, ніж би на язик лягло.
13 А Беатріче, схожа з Даниїлом,
Що Навуходоносорів злий гнів
Погамував єдиним словом смілим,
16 Сказала: «Бачу, зовсім полонив
Тебе і той предмет бажання й другий,
Турботи повернувши з давніх днів.
19 Ти думаєш: «Якщо завдасть наруги
Благим чуттям насильства шал яркий,
Хіба змаліють з того їх заслуги?»
22 Зростає й тим ще сумнів твій гіркий,
Що бачив ти у мудрому Платоні,
Мов повертають душі на зірки.
25 Тебе дві гадки держать у полоні,
І я на ту спочатку відповім,
Де мисль твоя у глибшій жовчі тоне.
28 Вбожествлений найбільше серафим,
З Мойсеєм Самуїл (щодо Марії
Вже не кажу), з Йоанном, тим чи тим, —
31 На цьому небі всі у спільній дії
Із духами, яких вже чув твій слух
І око бачило, прикривши вії.
34 Окраса кола першого – їх рух,
Але вони щасливі не порівну,
А в міру, скільки вчують вічний дух.
37 Не тим тобі тут стрілись, що поживну
Свою тут мають сферу, – лиш тому,
Щоб показать найменш високу й дивну.
40 Так
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Божественна комедія», після закриття браузера.