Читати книгу - "Божественна комедія"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
40 Й бажанням спалахнув я, як вогнем,
Пізнати Сутність ту, в якій єднання
Людини з Богом вічним пізнаєм.
43 Спізнається в ній наше сповідання, —
Бездоказова, звісно, віра ця, —
Як перших вірних кращі сподівання.
46 Я відповів: «До вічного Отця
Підношу скільки маю шани й дяки,
Що взяв мене від смертних в ці місця.
49 Але скажіть мені, що то за знаки
На цьому тілі, з приводу яких
Про Каїна пригадує всілякий?»
52 Всміхнулась злегка: «В сітях мов густих
Так б’ється мисль, коли чуття не в силах
Відкрити світ одним з ключів своїх,
55 Тож, – мовила, – йди далі не по стрілах
Здивовання: це тягне почуття
З собою розум на коротких крилах.
58 Скажи мені, яка тут мисль твоя?»
А я: «Складають всесвіту багатство —
Тіла щілинні й щільні, мислю я».
61 Й вона: «Покинеш цих думок жебрацтво
І взнаєш, що впадуть вони без сил,
Лиш зрушу доказів своїх вояцтво.
64 У восьмім небі повно тих світил,
Що кожне з них від інших всіх різниться
У силі світла й величинах тіл.
67 Якби тут полягала вся різниця,
У ступені щілинності однім,
Одне з усіх могло б хоч як втісниться.
70 Прикмет же різність вдячна основним
Засадам, що їх всі, крім однієї,
Ти відкидаєш висловом своїм.
73 І до плямистості якби тієї
Щілинність спричинялася, тоді
Нецільною б речовина всієї
76 Була планети; і як ті худі
Чергують з ситими місцями в тілі,
В цій книзі білі аркуші й руді.
79 У першім разі видний на світилі
Під час затьмарень став би диск ясний,
Просвічений крізь місяцеві щілі.
82 Цього ж немає. Отже, ми хутчій
Іще одне припущення відкинем
І в помилці упевнимось твоїй.
85 У разі ж з тілом, в масі неєдиним,
Натрапить світло на путі кінець,
Ішовши встріч суціль твердим глибинам,
88 І не єдиний верне промінець,
Мов колір, що відбивсь об стекла верхні,
Коли під них підкладено свинець.
91 Та, може, скажеш ти, що промінь мерхне,
Бо йде назад не з самої землі,
А з глибшої і дальшої поверхні.
94 Ці доводи, на силу немалі,
Такий спростує дослід знаменитий,
Бо досвід – ґрунт науки взагалі:
97 Візьми три дзеркала, щоб встановити
Два поруч зблизька, третє вглиб відстав,
Щоб із-за них могло тобі ясніти,
100 А за собою свічника пристав,
Щоб відбивався світ у тих дзеркалах
І від усіх до тебе повертав, —
103 То, дивлячись у них на різних далях,
Враз троє пломенів побачиш ти,
На розмір різних, а на силу сталих.
106 Отож, як з сонячної теплоти
Оголюється снігу підоснова
Від холоду свого та білоти,
109 Роздерла так моя правдива мова
Запону, що тобі вкривала зір,
І сяє нині істина чудова.
112 Під небом, де панує Божий мир,
Велике тіло з перших днів кружляє
Й дає буття всьому на весь свій шир.
115 А ближче небо, що від зір палає,
Всі різні сутності, які в нім є
Й різняться з ним, буттям тим обділяє.
118 І в кожній іншій сфері є своє,
Яке вона безперестанно плодить,
Йому причин і цілей надає.
121 Ці члени світу поступово сходять,
Як бачив сам ти навіч, слід у слід
І взяте угорі донизу зводять.
124 Ти продивись моїх правдивий хід
Для тебе міркувань неоціненних,
Бо через них лежить прямий твій брід.
127 Одвічний рух і сила кіл священних,
Як спритність молота від коваля,
Залежать всі од рушіїв блаженних.
130 І небо, що зірок юрба встеля,
Ту зобразити мисль високу прагне
Й відбить, навкруг якої все кружля.
133 І як душа, що тлін на себе вдягне, —
Себе по різних членах несучи,
Так зробить, що з них кожен дій забагне,
136 Так розум, доброту скрізь ведучи,
Її по зоряних розносить чудах,
Навкруг своєї єдності йдучи.
139 В зв’язок заходячи по всіх усюдах
З коштовним тілом, всяка сила й міць
Єднається із ним в житті у людях,
142 І, з радісних природи таємниць,
Крізь тіло блискотить яскраво й світло,
Мов радість з глибини живих зіниць.
145 Ось через що різниться з світлом світло,
І аж ніяк не через щільність ту;
Це основне, що на весь світ розквітло
148 І творить все – темноту й ясноту».
ПІСНЯ ТРЕТЯ
1 Ясної правди риси пречудові
Списало сонце ніжним язиком,
Мені спаливши серце у любові,
4 І я хотів з піднесеним чолом
Заговорити і подать відомість,
Що здоланий і вмовлений цілком,
7 Але примара виникла натомість
І всю мою увагу притягла, —
І зовсім я забув свою свідомість.
10 Бо як крізь чистоту й прозорість скла
Або на водах ясних по мілинах,
Де не ховає дна глибинна мла,
13 Розмиваними бачиш лиця в тінях,
Перлини ж, лігши на бліде чоло,
Мов розчиняються в тонких площинах, —
16 Таке обличчя видно тут було,
І я запав у заблуд, протилежний
Закоханості хлопця в джерело:
19 Гадаючи, що образ цей залежний
Од віддзеркалення, я озирнувсь
Поглянути, кому-то він належний,
22 Та не знайшов нікого і звернувсь
До ніжної своєї провідниці,
В її ж очах святий вогонь всміхнувсь.
25 «Сміюсь, дитинко, на твої марниці, —
Сказала, – не дивуй, твої сліди
Ще не сягнули в істини границі,
28 І спотикаєшся ти, як завжди.
Це – справжні сутності, зломили міру
Вони обіту й вміщені сюди.
31 Кажи їм, слухай
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Божественна комедія», після закриття браузера.