Читати книгу - "Пси господні, Марчін Швьонтковський"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Шенка аж свербіло запитати, яке все це має відношення до справи, але не хотів перебивати – він все ще відчував страшний трепет перед Катаріною після того, що вона зробила вночі в лісі.
– Зараз він сидить у Бірштайні, куди ми прямуємо, і готується до смерті, в той час як править його син від першого шлюбу Вільгельм Отто. Це підводить нас до суті справи: Вільгельм Отто – син Анни Катаріни фон Глейхен–Ремда, яка, в свою чергу, є сестрою графа Ремда Іоанна, батька Йоахіма Якоба фон Глейхена, вбитого на дуелі графом фон Брандштейном, дружиною якого була Катаріна фон Плассе, сестра Єлизавети, а отже, моєї матері. Отже, ми досить тісно пов'язані.
– Ти, мабуть, знущаєшся з мене. Ти хоч раз бачила цього... Вільгельма, чи як там його, на власні очі!
– Ні, ніколи.
– Тоді звідки ти знаєш, що він не прогонить тебе, як собаку?
– Не думаю, що ти розумієш, які кровні узи пов'язують князів Рейху. Вони можуть вбивати один одного, зраджувати один одного, вбивати один одного, ганятися один за одним по всій Німеччині, бути різних віросповідань і звичаїв, але це все одно – аристократія, а суть аристократії – це кров. Я тобі гарантую, що нас добре приймуть. Зрештою, нічого дивного, нас переслідують папісти, так? Що ж, Ізенбурги допоможуть їх позбутися. Сестра Вільгельма, Анна Амалія, одружена з Арнольдом фон Бентгеймом–Текленом... Текленом... ааа, вже не пам'ятаю, так чи інакше, граф Бентгейм, який служить генерал-майором в армії Вільгельма Гессенського, а в свою чергу його брат Вольфганг загинув під мостом Нассау в битві проти католиків. Католиків вони, звичайно, не люблять.
– Напевно якийсь герцог з Нижнього Гівнотика ...
– Вони відносяться до оранської династії. Чистокровні герцоги, з династичним деревом, що сягає Барбаросси, а не якісь там приблуди, – огризнулася дівчина, не давши Шенкові закінчити своє запитання.
– Але чому ти не направила нас туди раніше?
Катаріна не мала ані найменшого бажання розповідати Шенку, що план з'явитися в Бірштайні розквітнув у ній приблизно з часів Ньордлінґена, коли вона вирішила, що мусить якось його позбутися. Тим паче, що тепер вона не була впевнена, що це насправді її бажання: вмовляння Ейве, можливо, були дурними, але виглядало так, ніби в Лейдені і справді їй могли дати відповіді на деякі питання. І після тієї ночі вона мала їх більше, ніж до тих пір. Так чи інакше, Бірштайн міг бути тимчасовим притулком. І єдиним маєтком так далеко на півночі, з яким вона була хоч якось пов'язана – Бессерери переважно одружувалися у Швабії, іноді в Тюрингії.
– Я й забула, – ухильно пробурмотіла вона. – Світлий, ще далеко?
– Недалеко, ваша світлосте, за тим пагорбом ви вже побачите Бірштайн. Але ти так налякала мене вночі, що я не був певен, що ми дійдемо... А що, фройляйн, власне…
– Але ми доїхали. Досить, – сказала вона. – Я не можу з'явитися в замку в такому вигляді. Шенк, у тебе є гроші?
– Так, є трохи. Але якщо ти не хочеш викликати сенсацію одразу за міською брамою, тобі взагалі не можна заїжджати туди в такому вигляді....
Зауваження було слушним. Якщо пошарпаний і обшарпаний одяг Шенка та брудна селянська сукмана з обшарпаними червоними стрічками могли вважатися дорожнім одягом під час війни, то її подрана і обрізана сукня точно не була
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Пси господні, Марчін Швьонтковський», після закриття браузера.