Читати книгу - "Історія ГУЛАГу"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
«Коли ви отримуєте пайок, з’являється приголомшливої сили бажання розтягнути задоволення його їсти, розрізаючи хліб на маленькі рівні шматочки, роблячи з крихт маленькі кульки. З паличок і ниточок робляться ваги, і кожен шматочок зважується. Таким чином ви намагаєтеся продовжити процес споживання на три години чи більше. Але це рівносильно самогубству!
Ніколи за жодних умов не споживайте свій пайок більш як півгодини. Кожен шматок хліба слід старанно прожувати, щоб шлунок перетравлював його якомога легше, щоб він віддав організму максимальну кількість енергії… якщо ви завжди ділите свій пайок і відкладаєте частину на вечір, вам кінець. З’їдайте все за один присід; якщо, з іншого боку, ви ковтаєте його надто швидко, як це за нормальних обставин роблять голодні люди, ви теж вкорочуєте собі віку…»[792]
Проте зеки були не єдиними мешканцями Радянського Союзу, для яких хліб і способи його споживання були священними. І сьогодні моя знайома-росіянка ніколи не їстиме будь-якого сірого хліба, тому що в дитинстві під час війни у Казахстані вона не їла нічого іншого. А Сусанна Печуро, яка відбувала у 1950-ті роки термін у Мінлагу, одного разу випадково була свідком розмови між двома російськими селянками, також в’язнями — жінками, які знали, що таке життя без табірного хліба:
«Одна з них тримала шматок хліба і гладила його. "О, мій хлібчик, — казала вона з вдячністю, — вони нам дають його кожного дня". Інша сказала:"Ми могли б його посушити і послати дітям, вони все-таки голодують. Та, напевне, послати нам не дозволять…"»[793]
Після того, сказала мені Печуро, вона двічі подумає, перш ніж скаржитися на те, що в таборах було нічого їсти.
Розділ 11
ПРАЦЯ В ТАБОРАХ
Спускают вниз больных, негодных,
кто для работы в шахте слаб.
Их отправляют в нижний лагерь
валить колымскую тайгу.
Оно несложно на бумаге.
Но позабыть я не могу
цепочку санок на снегу,
людей, впряженных в эти сани.
Худую напрягая грудь,
они свою упряжку тянут…
порою встанут отдохнуть,
порою на крутом подъеме
запнутся: тяжесть тянет вниз,
вот-вот собьет, осилит, сломит…
Тела несчастных напряглись,
на тощих шеях жилы вздулись…
Мы все видали лошадей,
когда они вот так запнулись,
А мы, мы видели людей.
Елена Владимирова. Колыма.[794]
РОБОЧА ЗОНА
Робота була головною функцією більшості радянських таборів. Вона була основним заняттям в’язнів і головною турботою табірної адміністрації. Повсякденне життя організовувалося навколо роботи, а становище в’язнів залежало від того, як добре вони працювали. Та робити якісь узагальнення щодо праці в таборах тяжко: образ в’язня, який у заметіль миє золото або киркою довбає вугілля, — це всього лише стереотип. Таких в’язнів було багато — мільйони, про що свідчать дані про табори Колими і Воркути, — але були також, як ми тепер знаємо, і московські табори, в яких в’язні конструювали літаки, табори в Центральній Росії, у яких в’язні будували атомні електростанції і працювали на них, риболовні табори на узбережжі Тихого океану, сільськогосподарські табори на півдні Узбекистану. Московські архіви ГУЛАГу буквально переповнені знімками, що зображають в’язнів з верблюдами[795].
Поза сумнівом, економічна діяльність таборів була такою ж різноманітною, як і економічна діяльність у цілому по країні. З «Довідника системи виправно-трудових таборів у СРСР», що містить найповніший на сьогодні список таборів, видно, що існували табори, організовані навколо золотовидобувних, вугільних та нікелевидобувних шахт; будівництв шляхів та залізниць; заводів, що виробляли озброєння, хімічних заводів, металообробних заводів, електростанцій; будівництв аеродромів, житлових будинків, систем каналізації; видобутку торфу, заготівлі лісу та консервування риби[796]. Адміністрація ГУЛАГу збирала спеціальний фотоальбом, присвячений виключно товарам, які вироблялися в’язнями. На знімках — міни, ракети та багато іншого озброєння і військового устаткування; запасні частини до автомобілів, дверні замки, гудзики; колоди, що сплавляються річкою; дерев’яні меблі, зокрема стільці, серванти; телефонні будки і діжки; черевики, кошики і тканини (зразки додаються); килимки, шкіра, хутряні шапки, дублянки; чашки, лампочки і вази; мило і свічки; навіть іграшки — дерев’яні танки, маленькі вітряні млини і механічні зайці, що б’ють у барабани[797].
В одному таборі в’язні виконували різні види роботи, водночас були табори, що спеціалізувалися на певних видах діяльності. Це правда, що багато в’язнів у лісових таборах тільки валили ліс. В’язні з вироками до трьох років працювали у «виправно-трудових колоніях» — таборах загального режиму, які зазвичай організовувалися навколо якогось окремого підприємства чи виду діяльності. На відміну від цього більші табори ГУЛАГу могли займатися багатьма видами діяльності: шахти, цегельний завод, електростанція, а також житлове і шляхове будівництво. У таких таборах в’язні розвантажували вагони з товарами щоденного вжитку, керували вантажними машинами, вирощували овочі, працювали на кухнях, у лікарнях та дитсадках. Неофіційно в’язні також працювали як прислуга, няні і кравці у табірного начальства, охоронців та їхніх дружин.
В’язні з довгими термінами часто змінювали багато робіт, залежно від поворотів табірної долі. Протягом свого майже двадцятирічного табірного життя Євгенія Гінзбург працювала на лісоповалі, копала траншеї, мила підлогу та посуд, доглядала за курми, прала для дружин табірного начальства і доглядала табірних дітей. Зрештою вона стала медичною сестрою[798]. Інший політичний в’язень — Леонід Сітко за свої одинадцять років у таборах працював зварювальником, робітником на кар’єрі, робітником на будівництві, вантажником на залізничній станції, шахтарем на вугільній шахті і столяром на меблевій фабриці, де робив столи і книжкові полиці[799].
Але незважаючи на те що робота в таборах була так само різноманітною, як всюди, в’язні зазвичай ділилися на дві категорії: ті, хто працював на «общих роботах» — «загальних роботах», — і «придурки». Останні, як ітиметься далі, мали статус окремої касти. Загальні роботи, які випадали на долю величезної більшості в’язнів, — це некваліфікована тяжка фізична праця. «Перша табірна зима 1949–1950 років, — пише Ісаак Фільштинський, — була для мене особливо тяжкою. Я не мав професії, яка могла б мені у таборі стати у пригоді, і мене ганяли по різних загальних роботах з місця на місце "пиляти, носити, тягати, штовхати" і т. ін., одне слово, куди тільки спаде на думку нарядчикові»[800].
За винятком тих, кому випадало щастя під час
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Історія ГУЛАГу», після закриття браузера.