Читати книгу - "Історія ГУЛАГу"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Проте так само часто продукти прибували у табори тільки для того, щоб їх одразу ж вкрали. Крали майже на всіх рівнях. Зазвичай їжу крали під час приготування ті, хто працював на кухні і в коморах. З цієї причини в’язні прагнули отримати роботу кухарів, посудомийників, вантажників у коморі, яка давала доступ до продуктів, — для того, щоб мати можливість вкрасти. Євгенія Гінзбург одного разу врятувалася завдяки роботі посудомийкою у чоловічій їдальні. Вона не тільки мала змогу їсти «справжній м’ясний бульйон і чудові пончики, жарені у соняшниковій олії», а й відчувала, що інші ставляться до неї з повагою і навіть трепетом. Голос одного чоловіка тремтів, коли той розмовляв з нею, «від змішаного почуття гострої заздрості і в той самий час від якогось благоговіння перед тими, хто зумів зайняти таку позицію в житті. Біля їжі!»[780]
Навіть робота на збиранні врожаю в табірному господарстві й чищення картоплі була дуже бажаною; для того, щоб отримати таку роботу, в’язні давали хабарі — просто за можливість украсти їжу. Пізніше у своїй табірній кар’єрі Євгенія Гінзбург доглядала курей, яких вирощували до столу табірного начальства. Вони з напарницею повністю використовували переваги свого становища: «Ми поливали табірну кашу риб’ячим жиром, позиченим у курей. Варили вівсяний кисіль з курячого вівса. Нарешті, щодня з’їдали три яйця на двох — одне в суп і по одному як натуральний делікатес. (Більше брати ми не хотіли, щоб не знижувати показників яйценосності. За ними судили про нашу роботу.)»[781]
Крадіжки відбувалися і в набагато більших масштабах, особливо у табірних містах на Далекій Півночі, де брак харчів серед вільних працівників і табірної охорони, як і серед в’язнів, спричиняв масові крадіжки. У кожному таборі зберігалися щорічні звіти про втрачене майно. Звіти лагпункту Кедровий Шор свід-чать про втрати товарів і грошей на суму понад 20 тисяч рублів за один лише четвертий квартал 1944 року[782].
У масштабах всієї країни ці цифри були набагато більшими. Наприклад, у звіті прокуратури за 1947 рік перелічуються багато випадків розкрадання, серед них і один у Вятлагу, де 12 осіб, зокрема і начальник табірного складу, вкрали харчових продуктів та овочів на суму 170 тисяч рублів. В іншому звіті за той самий рік підраховано, що у 34 таборах, проінспектованих у другому кварталі 1946 року, було вкрадено 70 тисяч кілограмів борошна, а також 132 тисячі кілограмів картоплі і 17 тисяч кілограмів м’яса. Інспектор, що складав звіт, на закінчення писав: «Складна система харчування в’язнів створює умови для легких крадіжок хліба та інших продуктів». Він засуджує «систему годування вільнонайманих працівників за продовольчими картками», а також табірні інспекційні комісії, члени яких цілковито продажні[783].
У деяких випадках інспекції справді давали певний результат: деякі табори, побоюючись неприємностей, намагалися виконувати букву закону, якщо не могли відповідати його духові. Наприклад, один в’язень у кінці кожного місяця отримував половину склянки цукру, який так і з’їдав. Таким чином табірне начальство забезпечувало отримання в’язнями обсягу цукру, який передбачався з Москви. Цей в’язень зі своїми товаришами відзначали цю подію як «цукровий день»[784].
Зрештою, голодували не всі. Бо навіть якщо більшість продуктів зникали до того, як вони потрапляли в юшку, один із продуктів першої необхідності зазвичай був все ж таки доступний — хліб. Як і про юшку, про хліб ГУЛАГу писали багато. Іноді згадують, що він був погано випечений: один в’язень згадує, що хліб був такий твердий, що «нагадував цеглину», такий малий, що його можна було з’їсти за «два укуси»[785]. Інший пише, що це був «буквально "чорний" хліб — через висівки, які робили його чорного кольору і грубої якості». Цей в’язень також відзначає, що його замішували великою кількістю води, через що він був «мокрий і важкий, так що насправді ми отримували менше призначених 700 грамів»[786].
Інші згадують про суперечки навколо сухіших і не таких водянистих шматків хліба[787]. В оповіданні Варлама Шаламова «Шеррі-бренді», художньому описі смерті Осипа Мандельштама, про наближення смерті поета свідчить втрата ним інтересу до таких речей: «Але він уже не хвилювався, не виглядав окрайця, не плакав, якщо окраєць йому не діставався, не запихав у рот тремтячими пальцями доважка»[788].
У голодніших таборах і в голодніші роки хліб набував майже священного статусу, навколо його споживання виріс цілий особливий етикет. Наприклад, якщо табірні злодії крали майже все інше безкарно, то крадіжка хліба вважалася особливо мерзенним і непробачним вчинком. Володимир Петров під час своєї довгої дороги на Колиму виявив, що «крадіжки дозволялися, і вкрасти могли все, на що була злодійська здібність і удача, але існував один виняток — хліб. Хліб був священним і недоторканним, незалежно від будь-яких відмінностей вагонного населення». Петрова навіть обрали старостою вагона, і, як того вимагала посада, він був зобов’язаний побити дрібного злодія, який украв хліб. Цей обов’язок він виконав[789]. Томас Сговіо також писав, що неписаним законом для кримінальних злочинців на Колимі було «Кради все — крім святої хлібної порції». Він також бачив, як «не одного в’язня забивали до смерті за порушення священної традиції»[790]. Як згадує Казимир Зарод, «якщо в’язень крав одежу, тютюн чи майже будь-що інше, і його викривали, він міг очікувати побиття від своїх товаришів-в’язнів, але неписаний табірний закон — а я чув від людей з інших таборів, що він був всюди однаковий, — полягав у тому, що в’язень, якого спіймали на крадіжці хліба в іншого, карався смертю»[791].
У своїх спогадах близький друг Солженіцина Дмитро Панін описує, як саме могла виглядати така страта: «Порушника, спійманого на крадіжці хліба, в’язні підкидали в повітря і давали йому впасти на землю; так вони повторювали кілька разів, відбиваючи йому нирки. Потім його, як падло, викидали з барака».
Панін, як і багато інших табірників, котрим довелося пережити голодні воєнні роки, також яскраво пише про індивідуальні обряди, якими супроводжували споживання хліба деякі в’язні. Якщо хліб в’язням видавався один раз
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Історія ГУЛАГу», після закриття браузера.