Читати книгу - "Вники, Міхал Шьмеляк"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
кар’єру, хто б зупинився, почувши таку команду.
Він почав бігти до лісу і на мить переконався, що впізнав постать, яка зникала в лісі. Невисокий
чоловік, трохи згорблений, рухається трохи незграбно. Костельний, мати його за ногу! Він стрибнув у стіну з
листя, затулив передпліччям обличчя від гілок, потім зупинився й озирнувся. Зловмисник зник у повітрі, мов
привид. Так, місцевий житель, протягом десятка секунд, які знадобилися Космі, щоб досягти стіни дерев, він
міг просто стрибнути у відомий рівчак. Але це був костельний, безперечно.
Йти глибше в ліс, мабуть, не було сенсу, він міг тільки заблукати, бо не настільки добре знав ці
території, щоб займатися стихійним виживанням. Також була загроза, що хтось просто вдарить його дрином
по голові. Він повернувся на галявину. Косма зійшов до машини, дістав телефон і задокументував дивовижні
зміни. Потім він надіслав фотографії Казімєжу Барщику з коментарем через "Сигнал".
Косма: Гадаю, ми мали рацію. Подивіться, що тут сталося.
Журналіст мав перевіряти свій телефон кожні дві години, ймовірно, коли у нього з’явився Wi-Fi. Але
як він міг йому допомогти на відстані?
Косма хотів зателефонувати Синиці й попросити привезти сюди обладнання та техніку, але
роздумав. На якій підставі? Зникнення волоцюги, в особі якого він навіть не був впевнений? Людина без
постійної адреси, посвідчення особи чи родини? Навіть якщо він заявить про зникнення, і справу приймуть
до розгляду, як мінімум, сюди приїде патруль, поблукає, а може, в крайньому випадку, після тиску з його
сторони, когось допитає. Підозри у вчиненні злочину, викрадення людини, вбивства немає, немає жодного
замаху. Якщо до всього цього вплутується грубий костельний, люди в селі не допоможуть, ніхто не стане на
бік туриста, який зупинився тут на кілька днів.
Був волоцюга? Ну, був. Де він жив? Як волоцюги живуть, там-сям. А може, у фургончику? Іноді він
там ночував, але хто його знає. І куди він міг подітися? Ну, будучи волоцюгою, він міг йти, куди його ноги
понесуть. Тому дякую, якщо щось пригадаєте, дзвоніть нам. Ось таким би був допит. Хай йому біс!
Хмари над Карконошами згущувалися. Білий колір сором’язливо переодягався в темно-синю мантію
з чорними пасмами, що з’являлися тут і там, наче буря скинула пухову ковдру з його сонного обличчя. Косма
не міг марнувати часу. Їхати до Синиці, де будуть розглядати убитих повій, можливо, вони й зрушать справу
з місця. У приятеля також проконсультується щодо повідомлення про зникнення Рубенса.
Косма знову глянув у бік лісу й трохи вбік від стежки, що вела до Диявольського дерева, а звідти
прямо на цвинтар. Він побачив когось на повороті дороги, це була лише мить, але він був упевнений, що
бачив когось. Когось, не собаку, не лисицю, не оленя, а саме людину. Він побіг у той бік, не збираючись
мчати в ліс, але стежка вела по узліссі, і був шанс побачити, хто від нього тікає.
За двома поворотами він ще нікого не бачив, але стежка йшла далі в ліс. Якщо хтось тікав від нього, то мусив бігти туди. Гаразд, досить про це - він вирішив піти за ним. Адже він був поліцейським, інколи
здоровий глузд варто залишити у відділку, бо він заважав виконувати свої обов’язки. Ліс був не густий, а
рідкий, як мокрий сон грибника.
Косма вбіг між дерева, трохи сповільнившись, у цьому гаю не було місця, де потенційний
зловмисник міг би застати його зненацька, стежка вела вниз і він, мабуть, знову побачив когось на самій
межі видимості. Це не міг бути костельний, людина у такому віці, напевно, не так швидко бігає.
Ліс кінчався, хлопець уже бачив стіну світла, яка яснішала, дерева трохи рідшали, стежка ставала
ширшою. Він на повній швидкості вискочив на галявину.
Дерево, могутнє й темне, що вчора в його думках вирвалося з тисячолітнього застою — рабства, нав’язаного корінням, міцно вкопаним у землю, — було, звичайно ж, на своєму місці. За частку секунди
Косма згадав жахливе видіння величезного монстра, що ловив наступних жертв, підвішував їх на гілці, яку
протерли туго зв’язані мотузки самогубців.
Все це повернулося до нього, тому що на Диявольському дубі висів Рубенс.
Точніше, висіло його тіло, мляво гойдаючись від поривів вітру, що передвіщали бурю. Космі спало
на думку, що сонце, яке світить йому в обличчя, точно не на місці, всіх повішених треба знаходити вночі. Він
підбіг до тіла, уважно придивляючись, чи не бачить когось поблизу. Адже людина, за якою він гнався, мусила причаїтися десь поблизу.
Перебуваючи за кілька кроків від Рубенса, він уже знав, що має справу з мертвим тілом, і що ніякої
можливості реанімації немає. Це був не перший самогубець, якого він бачив – його часто посилали на такі
лайнові справи, коли
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Вники, Міхал Шьмеляк», після закриття браузера.