Читати книгу - "Повія, Мирний"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
- Всi? Невже всi? Мало ж ви знаєте нас, коли так, - одказав вiн буцiм покiйно.
Попадя глянула йому у вiчi, пильно глянула… Ще хвилину - i вiн, певно, не видержав би її палючого погляду; та вона одскочила вiд нього, пiдiйшла до Пистини Iванiвни й заторохтiла про щось iз нею… Його серце зразу так нестямно забилося.
"Ану, потягаємося, чия-то вiзьме", - подумав вiн, скребучи бороду.
Тут почалися хрестини. Усi осталися в гостиннiй, тiльки хазяйка з попадею вийшли в дитячу.
- Не по кумi куму вибрали, - промовила вона, зазираючи у вiчi Пистинi Iванiвнi.
- То, бачте, головиха. Обiйти якось було нiяково. Знаєте нашi звичаї, - виправлялася Пистина Iванiвна. - А кум - наш квартирант. Попадя мала щось сказати, та тiльки очима заграла.
- Ваше ймення? - червонiючи, спитала Пистина Iванiвна.
- Наталя Миколаївна, - одмовила попадя. - Тiльки ви мене так не зовiть, зовiть прямо Наташа. - I вона кинулась обнiмати та цiлувати Пистину Iванiвну.
"Дiвчинка!.. їй би ще тiльки гуляти та в кукли грати, а не попадювати", - подумала Пистина Iванiвна.
Пiсля хрестин чоловiки одрiзнилися у другу хату, засiли за карти. Жiнки зосталися з одним кумом у гостиннiй. Пистина Iванiвна часто вибiгала то по хазяйству, то до дитини. Секретариха з головихою бiльше мовчали, слухали, як торохтiла попадя з Григорiєм Петровичем; а вона нi на хвилину не вгавала: то гудила порядки тутешнi, то згадувала губернiю i зiтхала. Григорiй Петрович iшов їй навпаки - дратував, перечив; а вона, коли не мала що одказати, то сварилася на нього своїм кулачком. Яка вона хороша була в тому гнiву! Припухлi устоньки, мов рожева квiтонька, розкриваються, блищать бiлi та рiвнi зубенята, щоки криються краскою, а очi горять-палають.
- Циндря то вона циндря, а дивiться, яка вродлива дуже, - промовила головиха на ухо секретарші з суду.
- Що та врода? - одкопиливши губу, одказала та. - Хiба на те, щоб другим на шию вiшатися? Чи бачите, як заграє!
- I сраму їй немає, - увернула Книшева жiнка. - Рада, що до панича допалася: торохтить, як та порожня бочка. А до нас, небiйсь, то й зацiпило їй.
Тут саме Пистина Iванiвна кликнула нащось Григорiя Петровича. Попадя, зоставшися сама, повернулася до жiнок.
- Ви не скучаєте? Ми тiльки з Григорiєм Петровичем i говоримо, Головиха ззирнулася з своїми товаришками.
- Та тiльки ж вас i чутно, - прошептала Книшева жiнка.
- Ми на вас, серденько, дивлячися, радiємо, - уїдливо промовила секретариха з суду.
- Давайте у хванта грати, - крутнулася попадя.
- Нi за що нам хвататися, - з усмiшкою одказала головиха, а її товаришки зареготали.
- Не хочете? - спитала попадя.
- Не хванталися ми змалку, а на старiсть пiзно учитися, - знову промовила головиха.
Попадя закопилила губу i, пройшовшися по гостиннiй, повернула в хату, де чоловiки у карти грали.
- Бачили, як носом закрутила, - штовхнула секретариха головиху.
- З'їла облизня! - промовила Книшева жiнка.
- Менi у хванта грати… - обiзвалася головиха i, схилившись набiк до секретарихи, закихкала; та, дивлячись на головиху, собi зареготалася. Товстi та круглi, вони, наче кавуни тi, хиталися то на той, то на другий бiк, одна одну штовхаючи: широкi їх обличчя вiд реготу ще бiльше ширшали, займалися краскою, поливалися слiзьми; збоку суха й довгобраза Книшиха, наче довгоноса ворона, дивилася на них i собi якось кисло усмiхалася.
Тим часом попадя пiдiйшла до чоловiка.
- Що, везе тобi? - спитала вона, припавши на його плече.
- Ве-е-зе-е! - розтяг той. - Он шлема з'їв. - I зареготався.
- Бiда з батюшкою, - обiзвався секретар суду, - усiх обiграє.
- Присядьте лишень до мене, чи не принесете щастя, - защебетав Книш, пориваючись подати їй стула. Попадя, подякувавши, сiла.
- Свате, свате, - посварився на Книша секретар з суду, - он сваха дивиться.
- Завидно стало? - одказав Книш, здаючи карти i схиляючись до попадi.
- Жiнко! Се ти проти мене? - увернув i пiп.
- Я всiм щастя принесу, усiм, - усмiхаючись, торохтiла попадя. Поки карти здавали, пройшло кiлька хвилин мовчання. З гостинної тiльки доносилося глухе кахикання.
- Бач, нашi собi там не дрiмають, - обiзвався секретар з суду. Попадя повернулась подивитися, хто регоче. В гостиннiй хихикання стихло. а на порозi вона вздрiла Григорiя Петровича.
- Будемо й ми в карти грати, - защебетала до нього.
- Хто ж буде?
- Ви, я.
- У вiщо?
- У носа.
- Як то - у носа?
- Карти, карти! Давайте карти! - закричала попадя, ускакуючи в гостинну, i усiлася бiля невеличкого круглого столика.
Григорiй Петрович розшукав карти. Швидко мiшаючи їх, вона щебетала: "У кого зостануться карти, тому носа бити".
I почала здавати.
Поки здавали, у карти грали, в гостиннiй було тихо; головиха з секретарихою тiльки ззиралися, та Книшева жiнка скоса поглядала на них.
- Вийшла, вийшла! - зразу закричала попадя i заплескала в долонi.
- А тепер що? - спитався Григорiй Петрович.
- Виставляйте носа! На скiлькох ви зосталися? Аж на п'ятьох! Носа, носа! - гукала вона.
Вiн виставив. Вона ухопила п'ять карт i нацiлилася вдарити. Григорiй Петрович увернувся.
- Цур! не увертатися!
- Боляче ж! - замолився вiн.
- А як я зостануся? Держiть, держiть. Дозволяється тiльки картами сторони закрити, а кiнчик виставити.
Григорiй Петрович, на великий смiх головихи й секретарихи, закрився картами.
- Раз! - скрикнула попадя i вдарила картами по носу. Цiлко улучила вона по самому кiнчику, аж у нього сльози потекли.
- Ще, ще!.. Аж чотири рази, - кричала вона, заливаючись реготом, Григорiй Петрович, пом'явшись, покорився.
- Два, - промовила вона тихо i злегка зачепила картами. Втрете ще легше; а напослiдок - вiн не розiбрав, чи то вона картами вдарила, чи тендiтними пальчиками злегка доторкнулася, неначе ущипнула.
Вiн тiльки запримiтив, що якась нетерпляча ураза пробiгла по її веселому личку.
- Не буде ж i вам пощади! - скрикнув вiн, здаючи карти. За другим разом зосталася вона, та ще аж на десяти картах.
- Носа! - гука, наче люто, жартуючи, Григорiй Петрович. Двома картами заслонилася вона, виставляючи свiй трохи кирпатенький кiнчик носа.
- Раз! - гукнув Григорiй Петрович i замахнувся. Метко вона затулилася, - карти ударилися об карти.
- А уговор? - спитався вiн з докором.
- Уже раз, - защебетала вона, - уже раз. В тому-то й сила, щоб уцiлити.
- Ну, держiть… Два!
- Ой боляче! - скрикнула вона i мерщiй потерла носа. Невеличка смужечка зачервонiла на кiнчику.
- А менi не боляче було? - спитав вiн i знов замахнувся.
- Три! - i промахнувся. -
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Повія, Мирний», після закриття браузера.