Читати книгу - "Пригоди бравого вояки Швейка"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
— Ось тепер ти мене пізнаєш! Ти розумієш, що це значить загубити казенне майно? Знаєш, що це значить, негіднику, втратити під час війни мундир?
— Мельдую послушно, пане лейтенанте, — відповів Швейк, — якщо солдат втратить уніформу, йому мусять видати нову.
— Господи Ісусе Христе, — вигукнув поручник Дуб, — ти, дурний воле, ти, собача печінко, якщо ти і далі так заграватимеш зі мною, то після війни ще сто років служитимеш додатково{68}.
Полковник Ґербіх, який досі сидів спокійно за столом, раптом зробив страшну міну, бо його палець, який до цього часу поводився тихо, із смирної овечки перетворився на рикаючого тигра, на електричний струм у 600 вольт, на живу кістку, поволі роздроблювану молотом на щебінь. Полковник Ґербіх лише махнув рукою і закричав голосом людини, яку поволі підсмажують на рожні:
— Геть всі, дайте мені револьвер!
Це була знайома картина, і всі кинулися за двері разом зі Швейком. Його, власне, у коридор витягли конвоїри. Залишився тільки поручник Дуб. Ця хвилина здавалась йому дуже слушною, щоб використати її проти Швейка. І Дуб сказав скривленому від болю полковникові:
— Насмілююсь звернути вашу увагу, пане полковнику, цей солдат…
Полковник занявчав і жбурнув у поручника каламарем.
Переляканий поручник Дуб козирнув і, пробелькотівши:
— Звичайно, пане полковнику… — зник у дверях.
Потім ще довго з полковникової канцелярії лунали рев і виття. Нарешті страждальницькі зойки вщухли. Приступ подагри минув, полковник подзвонив і наказав знову привести Швейка.
— Так що ж власне з тобою скоїлося? — спитав він Швейка.
Неприємний біль минув і полковник відчував таке блаженство, немов грівся на сонечку, на морському березі.
Дружньо усміхаючись полковникові, Швейк розказав усю свою одіссею, і доповів, що він ординарець 11-ї маршової роти 91-го полку і що він взагалі не знає, як вони там без нього дадуть собі раду.
Полковник теж усміхнувся, а потім видав такий наказ: «Виписати Швейкові військовий квиток через Львів до станції Жовтанці, куди завтра повинна прибути його маршова рота. Видати Швейкові зі складу нове казенне обмундирування та 6 крон 82 гелери на дорогу, замість харчового пайка».
Коли Швейк у новому австрійському мундирі покидав штаб бригади, відправляючись на вокзал, біля штабу стирчав поручник Дуб. Він дуже схвилювався, коли Швейк чітко по-військовому зголосився до нього, показав папери і турботливо запитав, чи не має пан поручник переказати щось пану надпоручникові Лукашу.
Поручник Дуб не спромігся нічого іншого сказати, лише: «Abtreten!» і, дивлячись вслід Швейкові, тільки пробурмотів сам до себе: «Ти мене ще не знаєш, чортове насіння, але ти мене ще пізнаєш».
***
На станції Жовтанці зібрався увесь батальйон капітана Заґнера, за винятком ар’єрґарду — 14-ї роти, яка десь загубилася, коли обходили Львів.
Увійшовши у містечко, Швейк опинився в зовсім новому середовищі. Із загального руху можна було зробити висновок, що передова, де йдуть запеклі бої, не так вже й далеко. Усюди, куди не глянь, стояла артилерія і обози. З кожного будинку виходили солдати різних полків, а перед ними як щось добірне сновигали німці з райху і аристократичним жестом роздавали австріякам цигарки із своїх багатих запасів. Біля німецьких кухонь на площі стояли навіть бочки з пивом, де німецьким солдатам на обід і вечерю точили у казанки пиво, а навколо тих бочок, як ласі коти, огиналися занедбані австрійські солдати з животами, роздутими від брудного підсолодженого відвару цикорію.
Групи пейсатих жидів в довгих лапсердаках вимахували руками, показуючи один одному на хмари диму на сході. Всюди кричали, що це на ріці Буг горять Утішків, Буськ і Деревляни.
Було виразно чути гарматний гуркіт. В іншому місці кричали, що росіяни бомбардують з боку Грабова Кам’янку-Струмилову і що бій іде вздовж усього Бугу, а вояки затримують втікачів, які вже хотіли повернутись за Буг, знову до своїх хат.
Всюди панувало безладдя, і ніхто напевне не знав, чи росіяни перейшли знову до наступу, чи продовжують свій безкінечний відступ по всьому фронту.
До головної комендатури містечка патрулі польової жандармерії щохвилини водили якусь перепуджену єврейську душу, обвинувачувану у поширенні фальшивих вигаданих чуток. Потім цих нещасних жидів до крові шмагали і відпускали додому з посіченими задами. І ось, потрапивши у таке безладдя, Швейк намагався розшукати у містечку свою маршову роту. На вокзалі в етапному управлінні він мало не встряв у конфлікт. Коли підійшов до стола, де давали інформацію солдатам, які шукали свої частини, якийсь капрал розкричався, чи, бува, Швейк не хоче, щоб він сам пішов розшукувати його маршову роту.
Швейк відповів, що він тільки хоче знати, де тут в містечку розквартирована 11-а маршова рота 91-го полку такого-то маршового батальйону.
— Для мене дуже важливо, — підкреслював Швейк, — знати, де 11-а маршова рота, бо я її ординарець.
На його нещастя, біля сусіднього столу сидів якийсь штабний фельдфебель. Той зірвався, як тигр, і загарчав на Швейка:
— Ти, свинячий вилупень, так ти ординарець і не знаєш де твоя маршова рота?
Поки Швейк зібрався відповісти, штабний фельдфебель зник в канцелярії і за хвилину привів звідтіля гладкого, що аж зі шкури перся, поручника, який виглядав так велично, наче був власником великого м’ясницького підприємства.
Етапне управління було водночас вовчою ямою для здичавілих солдатів, які всюди швендяли і, мабуть, усю війну шукали свої частини, товклися по етапах і з надзвичайною охотою стояли у чергах біля столів в етапних управліннях, де висів напис «Minagegeld»[174].
Коли увійшов гладкий поручник, фельдфебель вигукнув:
— Струнко!
А поручник спитав Швейка:
— Де твої папери?
Швейк показав свої папери, поручник, переконавшись в правильності його маршруту від штабу до роти в Жовтанцях, повернув їх Швейкові і, милостиво сказавши капралові біля стола: — Проінформуйте його, — замкнувся в сусідній канцелярії.
Тільки-но за ним зачинилися двері, штабний фельдфебель взяв Швейка за плече і, відпроваджуючи його від дверей, дав йому таку інформацію:
— Гляди, одуде смердячий, щоб і духу твого тут не було.
Отже, Швейк знову опинився в цьому хаосі і став тепер шукати когось знайомого з батальйону. Довго блукав вулицями, аж нарешті поставив все на карту. Спинивши одного полковника, він каліченою німецькою мовою спитав, чи той випадково не знає, де розквартирувався його, Швейків, батальйон і його маршова рота.
— Зі мною можеш говорити по-чеськи, — сказав полковник, — я також чех. Твій батальйон знаходиться в сусідньому селі Климонтові, за залізницею, а до містечка вони не сміють потикатися, бо люди з якоїсь вашої роти вже встигли побитись на площі з баварцями.
Отже, Швейк подався до
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Пригоди бравого вояки Швейка», після закриття браузера.