Читати книгу - "Життя й чудні та дивовижні пригоди Робінзона Крузо, моряка з Йорка, написані ним самим, Даніель Дефо"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Коли човен був уже на воді, я здивувався, як спритно, незважаючи на розміри судна, П’ятниця орудував ним, як швидко він повертав його і як добре гріб. Я спитав його, чи можемо ми рушити в море в такому човні.
— О, так, — відповів П’ятниця, — він пливтиме нам дуже добре, хоч і великий вітер.
Та в мене був ще один план, невідомий П’ятниці — зробити щоглу, парус і якір. Дістати щоглу було легко: я вибрав молоденьке дерево, що росло поблизу, наказав П’ятниці зрубати його і розповів, як відрубати гілля та обтесати стовбур. Але з парусом мені довелось поратись самому. У мене залишились іще старі паруси або, краще сказати, шмаття від них, бо вони лежали марно більше ніж двадцять шість років; я не дуже дбав про їх збереження, бо не думав, що вони можуть коли-небудь придатись, і був певен, що всі вони погнили. Так воно справді й було, але все ж таки я знайшов два трохи міцніші клапті і взявся зшивати їх; це коштувало мені багато праці, бо в мене не було навіть голок. Нарешті я змайстрував щось подібне до поганенького великого трикутного паруса, що зветься в Англії «баранячою лопаткою», та ще маленький парус, так званий «блінд». Такими парусами я вмів добре керувати, бо вони були в мене на баркасі, на якому я тікав із Берберії, про що я розповів уже раніше.
Майже два місяці порався я, влаштовуючи щоглу та паруси, бо хотів мати все до ладу; приробив ще невеликий трос, а до нього третій, передній парус, що мусив допомагати повертати човен при зміні галсу. Але, головне, я приробив руль, і це мусило значно полегшити керування човном. Бувши поганим корабельним майстром, я розумів, проте, користь і навіть необхідність такого приладу, як руль, і не пожалкував праці, щоб зробити його. Якщо взяти до уваги всі мої невдалі спроби, він забрав у мене стільки ж часу, як і будування цілого човна.
Зробивши все це, я почав учити П’ятницю керувати човном, бо хоч гребець з нього був дуже добрий, але на рулі та парусах він зовсім не знався. Він дуже здивувався, побачивши, як я орудую рулем і як надимається парус то з одного, то з другого боку, залежно від зміни напряму. Але він дуже швидко зрозумів усю цю науку і став вправним моряком. Тільки одного він не міг навчитись — користуватись компасом. Але в тих широтах рідко буває хмарна погода, а туманів майже зовсім не буває, тому компас для нашої подорожі був тепер зовсім непотрібний. Удень ми могли держати на берег, що маячів у далечині, а вночі керуватись зорями. А дощової пори однаково не можна було вирушати з дому ні морем, ні суходолом.
Настав двадцять сьомий рік мого полону. Останніх трьох років, правда, можна було б не рахувати, бо, коли з’явився П’ятниця, життя моє зовсім змінилось. Двадцять шості роковини я відсвяткував подячною молитвою, як і минулі роки. Я дякував Творцеві за великі милості, які він послав мені в моїй самотності. Якщо я мав за що дякувати йому раніше, то тепер — тим більше. Мені було дано нові докази того, як дбає про мене Провидіння, і великі надії на близьке визволення. Я був непохитно переконаний, що не проживу на острові й року. Та, незважаючи на таку впевненість, я не занедбував свого господарства, а, як і раніше, копав землю, засівав, обгороджував нові ниви, ходив за своєю отарою, збирав та сушив виноград. Одне слово, я робив усе, що було потрібно.
Тим часом настала дощова пора, коли я звичайно більшу частину дня сидів дома. Отже, я сховав наш новий човен, завівши його в бухточку, де, як уже сказано, я причалював колись із своїми плотами. Витягши його на берег до межі найвищої води, я наказав П’ятниці викопати невеликий док, такий завбільшки та завглибшки, щоб судно могло плавати в ньому. Коли відплив скінчився, ми міцно загатили док, щоб не пустити в нього воду, і таким чином човен стояв на сухому навіть під час припливу. Від дощів ми накрили його товстим шаром гілок, як дахом. Тепер ми могли спокійно чекати листопада або грудня, коли я вирішив пуститись у подорож.
Як тільки почало розгодинюватись, мої думки про подорож вернулись, і я почав готуватись до далекого плавання. Я заздалегідь розрахував, який запас харчів буде нам потрібний і заготував усе, що треба. Тижнів через два я гадав відкрити док і спустити човен на воду. Якось уранці, за своїм звичаєм готуючись до подорожі, я послав П’ятницю на берег по черепаху; яйця та м’ясо однієї такої тварини ми звичайно здобували раз на тиждень. Не встиг П’ятниця відійти, як зараз же прибіг назад. Мов божевільний, не почуваючи під собою землі, він перелетів до мене через огорожу і, перше ніж я встиг його запитати, закричав:
— Господарю! Господарю! О, лихо! О, нещастя!
— Що таке, П’ятнице? — спитав я в тривозі.
— Там, коло берега, одна, дві, три... Одна, дві, три піроги! Знаючи його манеру рахувати, я подумав, що всіх човнів було шість, але, як потім виявилось, їх було лише три.
— Ну, що ж із того, П’ятнице? Чого ти перелякався? — сказав я, стараючись підбадьорити його. Бідолашний не тямився з переляку. Він, мабуть, подумав, що дикуни приїхали по нього, знайдуть його, поріжуть на шматки й з’їдять. Він так дрижав, що я не знав, що з ним робити. Я заспокоював його, як умів: говорив, що в кожному разі я й сам підпадаю такій же самій небезпеці, як і він, що, коли вони з’їдять його, то з’їдять і мене разом з ним.
— Але, П’ятнице, — сказав я, — ми мусимо битися з ними. Чи зможеш ти битись, П’ятнице?
— Я стріляти, — відповів він, — але їх багато, дуже багато.
— Дарма! — сказав я. — Одних ми вб’ємо, а решта перелякається пострілів.
Я спитав його, чи буде він боронити мене, як я його, і, головне, чи буде він робити все, що я накажу йому?
— Мій умре, якщо ви накажете, господарю! — відповів він.
Тоді я приніс із льоху рому і дав йому випити (я так ощадно витрачав свій ром, що в мене залишався ще
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Життя й чудні та дивовижні пригоди Робінзона Крузо, моряка з Йорка, написані ним самим, Даніель Дефо», після закриття браузера.