Читати книгу - "Божественна комедія"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Яка розв’яже загадок вузли
Й не заподіє шкоди хлібу й стаду.
52 Завваж слова, що з вуст моїх зійшли,
І всім тим, хто живе життям, що кличе
До смерті, передай і перешли.
55 Та занотуй, записуючи швидче,
Як вразило це дерево тебе,
Що при тобі зогиджене аж двічі.
58 Бо хто його рубає чи скубе —
Своїм блюзнірством ображає Бога,
Який творив, щоб вдовольнить себе.
61 Понад п’ять тисяч літ, вкусивши з нього,
Чекала перша мучена душа
Того, хто зніме гріх із світу всього.
64 Твій розум спить, коли не виріша,
Від чого саме стовбур той високий
Така широка крона виверша.
67 Коли б не вгруз, як в Ельсу, до мороки
І, нею тішачись, ти б не плямив
Свій розум, мов Пірам шовковиць соки,
70 Належну Думку скласти б ти зумів
Про справедливість Божу з заборони
Круг дерева цього для всіх умів.
73 Та кам’яніє, бачу, і холоне
Твій розум у гріхах – із сліпоти
У сяйві слів моїх безсилий тоне,
76 Тож, як не в записах винось їх ти,
Бодай в малюнках хоч, на землю плоску,
Як пілігрим несе ціпок святий».
79 І я: «Як вдавлена печатка в воску
Без зміни сотні літ пережива,
Так ви відбилися у мене в мозку.
82 Та чом жадані ваші мчать слова
Так високо, що зір, хоч як би знявся,
За ними все-таки не поспіва?»
85 «А це, – промовила, – щоб ти дізнався,
Яку пройшов тут школу, й подививсь,
Чи вдало розуміть мене навчався.
88 Щоб знав: од Бога шлях ваш віддаливсь
Далеко так, як від земного краю
Небесний круг, що перший закрутивсь».
91 І я їй відповів: «Не пам’ятаю,
Коли себе од вас я відштовхнув,
Тож мучитись сумлінням я не маю».
94 «Не маєш тільки тим, що все забув, —
Всміхаючись відповіла, – згадай-но,
Що ти із Лети щойно вод ковтнув.
97 Немає диму без вогню, звичайно,
Й забутливість ця – доказ, що твоя
Грішила воля ще, відверто й тайно.
100 Тож неприховано надалі я
Казатиму, щоб слово долетіло
Й закарбувалося на все життя».
103 Яскравіш полудневе те світило
Нам з точки, що весь час повільно йде —
Як до положення землі, – блистіло,
106 Коли спинилися (той, хто веде
Загін вперед, прикмети, повні змісту,
Примітивши, так опізнілих жде)
109 Ці сім жінок, у тінь зайшовши чисту,
Яка ляга на води Альп од ґрат,
Що творить чорна гілка й зелень листу.
112 Мені здалось, що Тігр, а з ним Євфрат,
З одного витоку набравши ходу,
В розлуці тужать, як за братом брат.
115 «О світло, о хвало людського роду!
Що за річки з одного джерела
У далину несуть окремо воду?»
118 Й на запитання відповідь була:
«Питай Мательду, скаже хай». І наче
Та, що провину на собі несла,
121 Прекрасна: «Я про все, про це ж, – найпаче
Йому розповіла, і пам’ята
Це, певна я, й по Леті око зряче».
124 І Беатріче: «Мабуть, пам’ять та
Занурена не в ті турботи й жалі
І розумові очі відміта.
127 Біжить Євноя тут у звивах далі, —
Як завше, вирушай з ним до води,
Верни йому там сили підупалі».
130 Немов душа шляхетна, що завжди,
Бажання інших роблячи своїми,
Уловлює охоче їх сліди, —
133 Мене торкнувши пальцями тонкими,
Пішла прекрасна, встигнувши сказать,
Як чемна дама, Стацієві: «Йдімо».
136 Коли було б, читачу, де писать,
Я б оспівав хоча б напій єдиний,
Що хочеться ще раз до уст узять.
139 Та сторінки для другої частини
Уже я всі заповнив – до рядка,
Й вузда мистецтва – проти писанини.
142 Я вийшов з прохолодного струмка,
Освіжений у цій святій купелі,
Оновлений від першого ж ковтка,
145 Готовий зводитись на зорні стелі.
РАЙ
ПІСНЯ ПЕРША
1 Одвічне сяєво того, хто водить
Світи по колах, славу підійма
Угору більше і додолу сходить.
4 У небі, що найбільш його сприйма,
Я був і бачив те, чого віддати
По воротті ні в кого слів нема.
7 Бо, летячи на те, що смів жадати,
Наш розум досяга таких глибів,
Звідкіль несила пам’яті вертати.
10 З красот святого царства я зробив
В умі своїм коштовностей зібрання,
Які нестимуть до вершин мій спів.
13 О добрий Аполлоне, увостаннє
Ти душу оберни в сосуд мені
І лавром увінчай її старання!
16 Задовольняв мене у давні дні
Один Парнасу верх, тепер же сміло
Обох благаю на діла трудні.
19 Ввійди мені у груди, щоб світило
Натхнення, як було, коли, благий,
Ти витяг з піхов Марсієве тіло.
22 О Божа доблесте, як подих твій
Примножить сили цим писанням бідним
З відбитків, знятих в пам’яті моїй,
25 Мене ти під своїм галуззям рідним
Побачиш і даси мені вінок,
Мене зробивши цього змісту гідним.
28 Так рідко, батьку, листя рвуть з гілок
На шану цезаря або поета
(Одна з людських ганебних помилок!),
31 Що радісна була б для Дельф прикмета,
Якби людина в затінок зайшла
Пенейського гіллястого намета.
34 Великий пломінь іскра дасть мала;
Хтось після мене ліпшими піснями
Вблагає Кірру, щоб відповіла.
37 До смертних сходить через різні брами
Лампада світу; в тій, де заплелись
Чотири обводи трьома хрестами,
40 Гарнішає на всю небесну вись
Вона сама, й зоря її гарніша,
Щоб втиски в воску світовім вдались.
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Божественна комедія», після закриття браузера.