Читати книгу - "Божественна комедія"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
І голос вигукнув: «Устань і вслав!»
73 Мов квіт уздрівши ніжний яблуневий,
Що втіху ангелам дає плодом
І празник в небі прикраша вогневий,
76 Іаков з Іоанном і Петром.
Підняті голосом, що мчить в просторі
І має владу і над кріпшим сном,
79 Побачили – немає на Фаворі
Ураз обох – Мойсея та Іллі,
А сам Господь явивсь в новім уборі, —
82 Я теж схопивсь і добрість на чолі
Побожниці уздрів, що таємниче
Вела мене по річці й по землі.
85 Спитав схвильовано: «Де Беатріче?»
Й вона: «Поглянь, під деревом сидить
В новому листі і тебе ось кличе.
88 Поглянь, громада ця навкруг стоїть,
Та ж за небесним звіром шлях прослала,
І співи ніжні линуть у блакить».
91 Не знаю я, чи ще вона мовляла:
Бо перед поглядом була ота,
Що розумові уші затуляла.
94 Сиділа прямо на землі, проста,
Мов силою двоїстого грифона
Прип’ятий повіз стерегла, свята.
97 Була круг неї німф сімох заслона
І факели тримала, мур немов,
Що не боявся Австра й Аквілона.
100 «Походиш трохи серед цих дібров,
А там зі мною будеш вічно в Римі,
Куди Христос як римлянин ввійшов.
103 Для світу ж, де провини незчислимі,
На повіз цей поглянь, а там спиши
Події, що очам постануть зримі», —
106 Так Беатріче. З щирої душі
Я, підкоряючись її наказу,
Спинив свій зір і розум на коші.
109 Небесне полум’я, яке одразу
На землю падає із гущі хмар,
Так не злітало з вишини ні разу,
112 Як птах Юпітерів, що вмить удар
Од верху скрізь завдав по листю й вітах,
Які з’явились, мов нежданий дар,
115 По возу врешті, що стояв на квітах, —
І той хитнувсь, мов буря потягла
Його по хвилях пінявих, сердитих.
118 Я ще побачив, як лиса повзла
До пишної в тріумфі колісниці,
Бридка, худюща, зголодніла й зла.
121 І стала дорікать за вчинки ниці
Владарка їй моя, й якнайскоріш
Пропала ця кощава тінь лисиці.
124 Я ще орла побачив: як, давніш
Злетівши, знову сів на віз жаданий,
Насипав пір’я з себе повний кіш.
127 І наче з серця, що болить од рани,
Із неба голос жалібний розливсь:
«Мій човнику, який вантаж поганий!»
130 А там здалось мені, мов ґрунт розсівсь
Між двох коліс, і я побачив змія,
Який хвостом у повіз знизу в’ївсь,
133 Мов жало з ранки, витяг лиходія
Свого із подення та й зник назад,
Бо вже доволі вдовольнила дія.
136 Недоломки ж, як той живучий сад
Вкривається весь листом, пір’ям вкрились,
Залишеним із добрих, знать, засад.
139 Усі колеса й дишель оперились
За мить таку недовгу, що в устах
За неї віддихи б не повторились.
142 Із дишля троє і по всіх кутах
Повипинались голови з будови
Нечуваної, що спорудив птах.
145 Три мали по два роги, як корови,
А кутові – лише по одному, —
Чи був іще де звір семиголовий?
148 Неначе башта на круту строму,
Повія до повозки пресвятої
Зійшла, бридка у стиді своєму,
151 А поруч дикий велет став у зброї,
Либонь, щоб не хапнули, крадії,
Й щомиті цілувалися обоє.
154 Як раптом на мені вона свої
Нахабні очі жадібно спинила,
Лихий коханець враз шмагнув її,
127 В злобі, яка від ревнощів кипіла,
Страшидло відіпнув і втяг у ліс,
Де гущина з моїх очей вхопила
160 Повію й звіра, що із воза зріс.
ПІСНЯ ТРИДЦЯТЬ ТРЕТЯ
1 «Язиці приїдоша, Боже», – звівся
На три й чотири голоси псалом,
І спів з жіночими сльозами злився.
4 А Беатріче із смутним чолом
Усю пойняв глибокий біль затятий,
Ще більше, ніж Марію під хрестом.
7 Коли ж дівчата скінчили співати,
Вона до них обличчя вогняне
Звернула й почала їм промовляти:
10 «Ви вмалі і не видите мене,
І се глаголю вам я, сестри милі,
І паки вмалі узрите мене».
13 Сімох вперед послала, нам же (в силі
Був я, й мудрець, і жінка, щоб її
Й без слів були накази зрозумілі)
16 Вказала мовчки на сліди свої,
Та кроків з десять лиш пройшла стежину,
Як очі раптом втупила в мої
19 І з виглядом спокійним: «Підійди-но, —
Сказала, – щоб не проминуть промов,
Призначених лише тобі єдино».
22 Коли ж я, як належить, підійшов,
Вона сказала: «Брате, чом сміливо
Мене ти не питаєшся ізнов?»
25 Мов ті, що так занадто шанобливо
Звертаються до старшого, аж їм
Не йде назовні й слово полохливо,
28 Почав я звуком, майже не чутним:
«Відомі, пані, вам мої турботи
І як їх заспокоїти і чим».
31 Вона: «Ти б збувся ляку й соромоти
І так би говорити перестав,
Як той, хто щось белькоче із дрімоти.
34 Дізнайсь: те подення, що змій зламав,
Було й нема. Людці хай знають ниці,
Що Божа мста до їх байдужа страв.
37 Що безліч внуків буде завжди в птиці,
В орла, що, пір’я скинувши в візок,
Зробив страшидло й здобич з колісниці.
40 Бо твердо знаю й добре бачу крок,
Яким іде у небі кожна зірка,
Аби наблизить без завади строк,
43 Коли п’ятсот, і десять, і п’ятірка,
Число від Бога, кралю ту заб’є
Із велетом, що з нею винен гірко.
46 Можливо, що пророцтво це моє,
Як і Феміда, й Сфінкс, навряд чи раду
Подасть, бо теж розгадки не дає,
49 Та дійсність перетвориться в
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Божественна комедія», після закриття браузера.