Читати книгу - "Копальні царя Соломона. Прекрасна Маргарет"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
— Ну що ж, можна звернути сюди, — втомлено сказав: сер Генрі. — Тут усі дороги однакові. Нам лишається тільки йти, поки ми не впадемо.
Повільно, протягом тривалого-тривалого часу, ми шкандибали, насилу волочачи ноги, по цьому новому тунелю. Тепер попереду йшов сер Генрі.
Зненацька він зупинився, і ми зіштовхнулися з ним у темряві.
— Дивіться! — прошепотів він. — Я з’їжджаю з глузду чи це насправді світло?
Ми пильно вдивлялися у темряву. Там, далеко попереду, справді виднілася неясна, тьмяна пляма, не більша, ніж, вікно котеджу. Світло було таке слабке, що тільки наші очі, які не бачили протягом тривалого часу нічого, крім темряви, могли його роздивитися.
Задихаючись од хвилювання, з надією, що знову спалахнула, ми кинулися вперед. Через п’ять хвилин усі наші сумніви остаточно розвіялися — справді, це була пляма слабкого світла. Ще хвилина, І ми відчули подув справжнього свіжого повітря. Борючись зі втомою, ми йшли вперед і вперед. Раптом тунель звузився, і серові Генрі довелося рухатися далі вже рачки. Тунель усе звужувався, поки не досяг розміру великої лисячої нори, але тепер він був проритий у землі. Кам’яний тунель скінчився.
Іще одне відчайдушне зусилля — і сер Генрі виповз із тунелю, а за ним і ми з Гудом. Благословенні зорі сяяли над нами у вишині, і ми вдихали запашне повітря. Потім ґрунт раптом поповз під нашими ногами, і всі ми покотилися клубком, приминаючи траву й ламаючи чагарник, по м’якій, вологій землі.
Я ухопився за щось і спинився. Сівши, я закричав на весь голос. Десь поблизу, трішки нижче, почувся у відповідь крик сера Генрі. Невеличка полога ділянка землі затримала його стрімкий спуск. Я підповз до нього і виявив, що він, хоч і ледве переводив дух, був цілий і неушкоджений. Тоді ми взялися шукати Гуда. Неподалік ми знайшли і його — він застряв у розсосі якогось кореня. Його дуже подерло, але незабаром він отямився.
Ми сіли на траву, і реакція, що настала після всього пережитого нами, була такою сильною, що, як мені здається, ми навіть заплакали від щастя. Нам удалося втекти з цієї страшної в’язниці, яка ледве не стала нашою могилою. Напевно, якась милосердна вища сила спрямувала наші кроки в нору шакала там, де кінчався тунель, оскільки, за всіма ознаками, це була саме нора. І ось перед нами на вершинах гір сяяв рожево-червоний відблиск зорі, яку ми вже не сподівалися коли-небудь побачити знову.
Невдовзі сірий ранок ковзнув по схилах гір, і ми побачили, що перебуваємо на дні величезної копальні, перед входом у печеру, і могли вже розрізнити невиразні обриси трьох колосів, що сиділи на краю шахти. Безперечно, ці жахливі тунелі, якими ми бродили протягом ночі, що тяглася, як нам здалося, ціле життя, колись сполучалися з величезною алмазною копальнею. Що ж стосується підземної ріки, яка протікала в надрах гори, то тільки небесам відомо, що це за ріка і куди чи звідки вона тече. Щодо мене, то я аж ніяк не прагну дослідити її течію.
Ставало все світліше і світліше. Тепер ми могли роздивитися один одного, і треба сказати, що ні до, ні після цього мені не доводилося бачити такого видовиська, яке являли собою ми того пам’ятного ранку. Наші щоки і очі глибоко запали, з ніг до голови ми були в пилюці, болоті, синцях і саднах. На наших обличчях усе ще відображався тривалий страх перед неминучою смертю. Словом, це було таке видовисько, якого могло злякатися саме денне світло. Але, незважаючи на все це, монокль Гуда урочисто красувався в його оці. Не думаю, щоб він узагалі витягнув його хоч раз протягом усього цього часу. Ні темнота, ні купання в підземній ріці, ні стрімкий спуск по схилу копльні не змогли змусити Гуда розлучитися з цим своїм моноклем.
Невдовзі ми підвелися, оскільки боялися, що коли ми довго сидітимемо у такий спосіб, то у нас затерпнуть ноги, і почали повільно видиратися вгору крутими схилами величезної ями. Кожен крок завдавав нам болю. Понад годину ми вперто повзли вгору по голубій глині, чіпляючись за коріння і траву, що її покривали.
Нарешті мандрвка скінчилася, і ми стояли на Великій Дорозі, на краю шахти, навпроти колосів.
На відстані сотні ярдів од дороги, перед групою хатин, горіло багаття, навкруг якого сиділи якісь фігури. Ми рушили до них, підтримуючи один одного і зупиняючись через кожні кілька кроків, аби перепочити. Раптом один із тих, що сиділи біля багаття, підвівся і, помітивши нас, упав на землю, гукаючи від страху:
— Інфадус, Інфадус! Це ми, твої друзі!
Він підвівся і побіг нам назустріч, дивлячись на нас ошалілими від жаху очима і все ще тремтячи від страху.
— О мої повелитеі, мої повелителі! Ви справді вернулися з Царства Мертвих! Вернулися з Царства Мертвих!
І старий воїн кинувся перед нами ниць, охопив руками коліна сера Генрі і голосно заридав од радості.
Розділ XIX
МИ ПРОЩАЄМОСЯ З ІГНОЗІ
Минуло десять днів з того пам’ятного ранку, коли ми врятувалися з нашої підземної вязниці. Ми були знову в нашому колишньому житлі в Луу. Дивно казати, але ми майже зовсім оговталися після нашої жахливої пригоди, тільки моє схоже на щетину волосся, коли я вийшов із печери, виявилося зовсім сивим, а Гуд дуже змінився після смерті Фулати. Повинен сказати, що, розглядаючи цю трагедію з погляду старіючої світської людини, я переконуюся, що все здійснюється на ліпше. Якби вона не загинула, створилося б, безумовно, надто складне становище. Бідолаха не була звичайною тубільною дівчиною, вона володіла видатною, майже величавою красою і досить тонким розумом. Але жодна краса чи вишуканість розуму не змогли б зробити бажаним її поєднання з Гудом, тому що, як сама вона казала, “чи
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Копальні царя Соломона. Прекрасна Маргарет», після закриття браузера.