Читати книгу - "Ерагон"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
За якийсь час до печери повернувся Мертаг, тримаючи в руках двох зайченят. Не кажучи жодного слова, він усівся поруч з Ерагоном.
— Як ти? — спитав Мертаг.
— Кепсько, — мляво озвався той.
— І коли ж тобі покращає?
Ерагон знизав плечима. Трохи помовчавши, Мертаг знову обізвався до нього:
— Вибач, мені незручно питати, але я мушу бути впевнений… Твій Бром — це той самий Бром? Той, що викрав у короля драконяче яйце, а потім переміг у поєдинку Морзана? Я чув, як ти називав його на ім’я, і прочитав напис на могилі. Але скажи, щоб я знав точно: це справді він?
— Так, він, — тихо відповів Ерагон. — А тепер дозволь і мені дещо спитати. Звідки ти знаєш про всі ці речі? Згодься, звичайна людина про них не знає, до того ж твоє полювання на разаків… Ти часом не варден?
Мертагове обличчя враз скам'яніло.
— Я такий самий утікач, як і ти, — стримано відповів юнак. — І я не належу ані до варденів, ані до імперії. Утім, я не зобов’язаний перед тобою звітувати, оскільки нікому нічого не винен. А щодо разаків, то я, почувши розмови про нового вершника, просто вирішив піти за ними й з’ясувати, чи все це не вигадка.
— Мені здалося, ти хотів їх убити, — не вгавав Ерагон.
— Я й тепер хочу, — посміхнувся Мертаг. — Але якби я вбив їх раніше, то ніколи б не зустрів вас.
«А Бром був би тоді живий, — подумки додав парубок. — І він би вже напевно знав, чи можна довіряти цьому юнакові». Ерагон згадав, як у Дареті старий передбачив наміри Тревора, і йому стало цікаво, чи зможе він так само перевірити Мертага. Юнак хотів був пробитися до свідомості свого співрозмовника, але щоразу наштовхувався на непробивний мур захисту. «Де він цьому навчився? — здивувався Ерагон. — Бром казав, що мало хто може протистояти сторонньому втручанню у власний розум. Хто ж він такий, цей Мертаг, якщо має такі здібності?» Розгублений Ерагон почувався дедалі самотніше.
— А де Сапфіра? — спитав він Мертага.
— Не знаю, — відповів той. — Коли я полював, вона якийсь час була зі мною, а потім кудись зникла. Востаннє я бачив її опівдні.
Кивнувши, Ерагон звівся на ноги й поплентався вглиб печери.
— Що будеш робити? — гукнув йому вслід Мертаг.
— Я ще точно не вирішив, — озвався юнак, якому все враз остогидло. Він згорнув ковдри й прив’язав їх до Кадокового сідла, відчувши, як у нього ще й досі болять ребра. Тим часом Мертаг пішов готувати зайців. Перебираючи в торбах речі, Ерагон натрапив на меча й обережно витяг його з піхов.
Раніше юнак ще ніколи не користувався Зароком — як не брати до уваги їхніх вправ із Бромом, — бо не хотів, аби цього меча хтось побачив. Але відтепер це його не обходило. Він пам’ятав, як меч здивував і налякав разаків, тож вирішив повісити його на поясі. «З цієї миті я завжди носитиму Зарок, — подумки вирішив Ерагон. — Нехай усі бачать, хто я такий насправді. Мені нічого боятися, я — вершник!»
Хлопець почав розбирати Бромові торби. Там був тільки одяг, кілька незрозумілих дрібничок та ще маленька торбинка з грошима. Знайшовши мапу Алагезії, Ерагон присів з нею біля вогнища. Тим часом Мертаг, що під ту пору патрав зайця, глянувши на Ерагона, від захвату аж втратив дар мови.
— Цей меч… — пробелькотів він. — Можна мені глянути?
Трохи повагавшись, Ерагон, який не хотів ані на мить розлучатися зі своєю зброєю, кивнув. Мертаг почав набожно розглядати меча.
— Де ти його взяв? — спитав він, побачивши викарбувані на лезі символи.
— Мені передав його Бром, — озвався хлопець. — А що?
Мертаг сховав зброю в піхви й гнівно схрестив руки на грудях.
— Цей меч, — схвильовано сказав він, — колись мав куди більшу славу, ніж його власник. Останній вершник, якому він належав, був Морзан — безжалісна й жорстока людина. Я думав, що ти ворог імперії, але тепер бачу в тебе трикляту зброю одного з клятвопорушників!
Приголомшений Ерагон не знав, що й сказати. Він думав, що Бром, мабуть, забрав зброю Морзана після їхньої битви в Джиліді.
— Старий ніколи не говорив, звідки в нього цей меч, — нарешті здобувся він на слово. — Я навіть гадки не мав, що він належав Морзанові.
— Ніколи не говорив? — з недовірою перепитав Мертаг. — Не бачу жодної причини, чому він мусив це приховувати.
— Я теж, — погодився Ерагон. — Але в старого було чимало секретів.
Юнакові було трохи моторошно тримати меч, що належав людині, яка виказала вершників Галбаторіксу. «Скільки ж це вершників загинуло від нього свого часу, — з відразою думав юнак, зважуючи зброю в руці. — Не кажучи вже про драконів!» Утім, пильно зиркнувши на Мертага, він дуже рішуче сказав:
— Але я все одно носитиму його! У всякому разі, Зарок буде в мене, доки я не матиму свого власного меча!
Мертаг аж здригнувся, коли Ерагон назвав зброю на ім’я.
— Ну дивись, діло хазяйське, — знизав він плечима, повертаючись до приготування їжі.
Трохи попоївши, Ерагон відчув неабияке полегшення.
— Доведеться продати мого коня, — заклопотано сказав парубок, вишкрібаючи миску.
— А чому не коня Брома? — здивувався Мертаг.
— Сніговія? — вигукнув Ерагон. — Ні-і-і, Бромові б це не сподобалось. А оскільки він тепер… не з нами, то я все робитиму за нього.
— Якщо ти справді цього хочеш, — замислився Мертаг. — Я впевнений, що в якомусь селі чи містечку ми зможемо знайти для нього покупця.
— Ми? — перепитав юнак.
— Але ж сам ти не зможеш тут довго залишатись, — пояснив Мертаг. — Якщо разаки нишпорять десь поруч, то Бромова могила буде для них справжнім дороговказом. До того ж, твої ребра ще не загоїлись… Я знаю, що ти можеш захищатися за допомогою магії, але тобі потрібен супутник, який би допомагав у дорозі й під час бою. Тож дозволь мені супроводжувати тебе ще якийсь час. Але ти маєш знати: мене шукає
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Ерагон», після закриття браузера.