Читати книгу - "Вода, павутина"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
А хатинка, як і кожна жіночка, з радістю дозволила себе прикрасити. Своїм вікном, що виходило на подвір’я, ревниво дивилася, як жінки прикрасили Задругу, і попри те, що вона добре чула, що через Давидову хворобу залишиться неприкрашеною, сподівалася, що їй дістанеться хоч трішки блиску. Так і сталося.
Іта спершу не наважувалася, бо дала Катарині обіцянку, але згодом все ж послухала подружок і погодилася «тільки трошки освіжити хатку».
Іта увійшла до Давидової кімнати, змінила всю постіль, поклала брудну до пральної машинки, а потім все прибрала. У його кімнаті також розтягнули гірлянди. На щастя, не всі білі гірлянди віднесли до квартири Ловро; Давидові було б соромно, якби в його кімнаті повісили рожеві. З уже привезених букетів вибрали білі і справді гарно прикрасили кімнатку. Потім прибрали й решту хати. Хлопець свашки зі своїми друзями приїхав трохи пізніше, в загальній атмосфері веселощів і трохи фривольного гумору вони надули кульки, розтягнули світлові гірлянди по подвір’ю і прикрасили браму. Завтра тільки щось поправлять і додадуть. На сьогодні ще залишилося повісити нові штори у Задрузі. Але із цим зачекають, доки Катарина повернеться з лікарні, а Ірма — зі школи. Прийде й Циліка, так вони вчотирьох до певної міри закругляться з веселими посиденьками, які почалися ще в неділю.
* * *
Катарина була певна, що Давидів стан поліпшується. Уже й вона, наскільки була здатна, пройнялася святковою атмосферою приготувань до весілля. Знала, що завтра вдягнути, знала, що мусить трохи освіжити зачіску, виділити час на прийняття ванни, зробити епіляцію на ногах, пошуруватися жорсткими щітками, добре наситити тіло олійками і довести до досконалості нігті. Усвідомлювала, що має гарні руки, а нігті були єдиною природною прикрасою, яку вона гордо носила. Згадала про прикраси, ту брошку на лацкані короткої курточки, і вирішила її завтра причепити на свій бежевий шовковий костюмчик, який має гарно виглядати. Адже вона стоятиме поруч з Ітою.
Відважилася зупинити чергового лікаря перед тим, як увійти до Давидової палати. Він не мав часу, руки тримав у кишенях халата і лише кинув їй на ходу фразу, що обхід минув, що дитина в стабільному стані і нема змін у загальному стані пацієнта. Уже вивчила, що коли лікарі не виймають рук із кишень, у них є важливіші за розмови з родинами хворих справи.
Давид був спокійним, непорушним. Шум апаратів і її заспокоїв, хоча вона й навчилася не дивитися на них, на відміну від Давидового тата, який завжди спершу перевіряв екрани. Вона ні, вона вірила Давидовому обличчю.
Ще й не поцілувала його у відкриту ніжку, ще й не підійшла до нього, як двері прочинилися й увійшов інспектор Відошич.
Посміхнулася, зашарілася, як підліток, і навіть не привіталася з ним. Так зніяковіла. Знітилася.
Червінь, як це зазвичай буває з позіханням, передалася Відошичу, і ситуація стала вкрай неприємною.
— Вибачте…
— Та ні, заходьте, я просто розгубилася. Думала, що це Давидів тато. «Брешеш, Катарино».
— Я їхав цією дорогою, скористався нагодою і зайшов сказати вам, що я кілька разів зв’язувався з патрульною поліцією, яка інтенсивно шукає автомобіль, що власне й довів Давида до цього стану. Є припущення, що напали на його слід. І це для нас буде дуже корисним. «Брешеш, Відошичу».
— Дякую вам, але я якось і не роздумую про те, що сталося, ані про те, хто до цього причетний. «Брешеш, Катарино».
— Я вас розумію. «Брешеш, Відошичу».
Посміхнувся до неї.
— Ви сьогодні виглядаєте веселішою. Видно, що Давидові краще, тому вам і рум’янець повернувся на щоки. «Брешеш, Відошичу».
— Та ні, це через завтрашнє весілля сестри. «Брешеш, Катарино».
— І брошка вас робить веселішою. Так от, завтра субота, а потім два дні свят, то я прийшов вам сказати, що не зможу прийти в лікарню, теж маю домашні справи, могили родичів далеко, я родом не з Загреба.
Не питала його, звідки він, і Відошич невідомо чому приписав це гарному вихованню. Продовжив:
— Але я, звичайно, весь час буду на зв’язку з колегами, які будуть на чергуванні, і розслідування цієї справи ми ні на хвилину не припинимо. Для нас свят не існує. «Брешеш, Відошичу».
— Та не обтяжуйте себе приходами в лікарню, я дійсно думаю, що більше нема такої необхідності. «Брешеш, Катарино».
Перепросив, що досі не дав їй номера свого мобільного телефона, Катарина із вдячністю його записала у свій мобільний телефон, поглянула на інспектора, почервоніла, і її червінь знову передалась Відошичу.
Без стуку зайшов Борис Горак, щось сказав, Відошич обернувся до ліжка і сказав: «Тримайся, Давиде», а «До побачення» скерував і Давидовій мамі, і Давидовому татові.
* * *
Що б на це сказав мій дідо? Мій дідо сказав би: «Це ні в які ворота не лізе». З інспектором заграє моя мама, а не він — з нею. Ну добре, і він трохи, але мені здається, що вона в цьому головна. Це видно з того, як неприродно вона себе вела, коли з ним розмовляла. Я її знаю. Але ж мені було соромно! А мій старий прийшов, коли їм було найцікавіше, і тоді він сказав інспектору, а, певно, й мамі: «Не буду заважати вам насолоджуватися, сподіваймося, що й Давид насолоджується». Тоді інспектор пішов, бо він не такий дурний, незважаючи на те, що він поліцейський, а старий зі старою, звичайно, потім сварилися. Але не так, як звичайно. Я знаю свою маму, вона щось підозрює і в чомусь звинувачує мого тата, але я якось ніби не хочу чути того, що вона йому говорить, тому й не чув до кінця. Тільки розумів, що старий страшно знервувався, бо сказав їй, що буде вимагати від лікаря, щоб той визначив, хто може відвідувати мене і в який час, на що йому мама сказала: «Ну то ти будеш приходити кожних два тижні». Я відразу вимкнув вуха. Насправді я це й раніше вмів. Ну це, вимикати вуха. Спочатку, коли
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Вода, павутина», після закриття браузера.