Читати книгу - "Вники, Міхал Шьмеляк"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
людини залишається нерухомим.
– Сокиру бачу, — додав він. – Якщо хочете, я з радістю допоможу, можу рубати. Власній бабусі
завжди колупав, хороша робота. Щоб розслабитись та відпочити, з задоволенням помахаю сокирою.
Жінка дивилася на нього, не кажучи ні слова, і в Косми виникло дивне відчуття, що він ляпнув
страшну дурість. Ввлясякова зняла зі сковороди два золотисті смажені млинці з сиром і поставила перед
ним тарілку. Нарешті вона сіла навпроти, і її очі заблищали.
– Так продана вже халупа, опалювати не треба, – сказала вона. — Не моя турбота.
– То для чого сокира?
– Та вже, мабуть, і не потрібна, — відповіла жінка.
– Якщо вам потрібна допомога перед переїздом, не соромтеся, просто скажіть.
– Пан у відпустці, нехай відпочиває.
– Яка там відпустка.
– Яка б там не була, а відпустка є відпустка. Не потрібно турбуватися про чужі дурниці чи проблеми.
Млинці подобаються?
– Смачні, – чесно відповів він. Млинці були саме такими, якими він їх любив. - Рай у роті.
– Я спакувала для Рубенса, пан занесе?
– Занесу. Але спершу мені треба ненадовго зайти на цвинтар.
Жінка кивнула.
— І скільки він тут просидить? – запитала вона після хвилини мовчання.
– В неділю хочу виїхати.
Валясякова почала гойдатися вперед-назад, чим знову нагадала Космі бабусю.
– Пані шкода все це залишати, чи не так?
80
Вона лише махнула рукою, що, напевно, було найкращою відповіддю. У цьому єдиному русі вона
втримала весь свій сум і гнів на всі закони, які керують світом, особливо ті, які перетворюють молодих і
енергійних людей на старих, залежних від турботи інших. Ще вчора вони кричали на дітей, витирали їм
дупи, вибирали їм школу, а сьогодні, піджимаючи хвости, кинули все своє життя, щоб повністю підкоритися
їм. Довбаний цикл існування.
– Синку, я ще рада, що на старість хтось про мене подбає. І що хоче до себе взяти. Мені не потрібно
скаржитися, моя донька просто кличе мене, щоб я приїхала. Мені не доведеться людей просити або слухати
вночі, щоб побачити, чи не стукає у двері смерть з косою. Іноді звук телевізора, хропіння чи сварка з-за
дверей краще ніж нічого, ніж тиша. Добре кажуть: мертва тиша. Бо мовчання – смерть. Бо смерть - це тиша.
– А я собі ніде місця не нагрів, – сказав Косма. – Жив вдома з батьками, але вже середню школу
вибрав з інтернатом, розумієте, юнацький бунт. Чоловікові здається, що коли він навчаються в технікумі чи
ліцеї, то вже вкладає собі життя, але це не так. Тоді все здається таким важливим, сімейний дім таким
поганим, а світ таким прекрасним. Потім, після одержання атестату зрілості, мене відразу віддали в духовну
семінарію, тому що мій дядько є єпископом, і годилося, щоб хтось із родини став священиком.
Косма помітив, що Валясякова випросталася, наче її вдарило струмом.
– Пан мав стати священиком?
– Так.
– А що сталося, що ним не став?
– Була одна річ, через яку мене вигнали з семінарії, але насправді я ніколи не хотів бути
священиком. Усе через балаканину про покликання. Ну, не було його в мені, а оскільки я не люблю брехати, не було сенсу продовжувати це.
– Це добре. Бути священиком – це служити.
– Я вибрав іншу службу.
– В поліції.
– Так, у поліції. І цього не люблю, тут теж треба мати покликання. Паскудна робота.
– Бог дає кожному те, що він має робити. Якщо хтось хоче бути священиком і за почестями пнеться, дорога недовга. Сам себе обдурить, усіх обдурить, але не Бога.
– А якщо Бога немає? – запитав Косма.
– Як це - нема?
– Ну просто так. Якщо Бога немає?
– Мусить бути.
– Чому?
– Мусить бути. Навіщо були б церкви, ордени, священики, молитви, хресна дорога, чотки, для чого?
Звідки б вони взялися?
– Від потреби у владі. Людям подобається, коли їх ведуть за руку.
– Як так?
– Так само, як тепер дочка веде пані за руку і каже, що робити. Ви повинні продати свій будинок і
залишити своє життя позаду.
Валясякова подивилася кудись позаду нього. Вона весь час злегка гойдалася вперед-назад.
Напевно, це був важкий момент для неї, коли вона розмовляла з незнайомим чоловіком про те, щоб
покинути своє минуле життя.
– Бог є, — твердо сказала вона.
– Звідки пані знає?
– Якщо є Вники, то є й Бог, – відповіла господиня, встаючи з-за столу. – А якщо йому не подобається, це його проблеми.
Вона, не кажучи ні слова, засмажила ще два млинці, загорнула їх в фольгу, запакувала в
пластиковий контейнер і поклала все в полотняний мішечок, який поставила перед гостем. Жінка
повернулася, тихо зітхнувши, і вийшла з кухні.
Косма закінчив снідати, була восьма, за півгодини у нього повинна відбутися зустріч з Майєю, зазвичай, у цей
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Вники, Міхал Шьмеляк», після закриття браузера.