Читати книгу - "Переможець отримає все"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
— І по чому ж видно, що я не всякий? — посміхнувся Віктор.
— А зразу й не було видно. А що робити? Знаєте, другий раз так намерзнешся… А тут не хтозна-яка дорога, машин мало їздить, особливо в таку погоду.
— Не переживайте, я справді не всякий…
Мести поступово перестало, і сніговий порох швидко здуло з асфальту. Вони виїхали на трасу і знову повернули на доволі вузьку дорогу. А ще за п'ять кілометрів його попутниця несподівано застібнула пальто й попросила зупинитися.
— Де, тут?! — не зрозумів Віктор.
— Так, ось тут, бо проїдемо.
— Але тут тільки поле…
— А там, — вона показала рукою, — хутір, точніше край села. Далі до нього й дорога підходить, але сюди мені ближче — через горбок.
— Тут і здути може, з горбка… — засумнівався Віктор.
— Досі не здуло, — вона витягла з кишені дві гривні й поклала біля важеля передач. — Дуже вам дякую, що стали.
— Ну-у… — протягнув Віктор, дивлячись на гроші, — це забагато ніби… Одну — ще куди не йшло. А за дві доведеться вас до села завезти.
Вона так і не встигла відчинити дверцят, коли машина, скреготнувши колесами, рушила вперед — тільки здивовано глянула на нього.
— Тільки поворот не пропустіть, — сказав Віктор, — я тут не орієнтуюся.
— Дякую, — сказала вона, дивлячись собі під ноги, — тільки навіщо ви глузуєте? Чим багата…
— Ну, пробачте. — Він повернув голову і глянув на неї. — Я не хотів. А чого ж ви смітите грошима? Так, наче тут тільки й не вистачає ваших двох гривень.
— Дякую, — промовила вона. — Я взагалі здивувалася, коли ви повернулися.
— Просто не маю звички брати пасажирів, — виправдався Віктор. — А за село виїхав — такий порив вітру був — аж машиною відчулося. Ну й…
— У вас добре серце, — не без сарказму зауважила дівчина.
— Чим багаті… — це було сказано в тон їй.
Машина зупинилася біля похиленої огорожі.
— Дуже вам дякую, — ще раз повторила вона. — Дивіться, не заблукайте — біля криниці направо й догори.
— Може, все-таки гроші заберете? — запитав Віктор.
Пауза тривала якусь секунду, після чого дівчина взяла купюру й поклала назад до кишені.
— Спасибі вам…
Вони розчинили їх одночасно — Наталя дверцята машини, а він бардачок, витягши звідти велику банку розчинної кави.
— Візьміть, це вам.
— Мені?! Навіщо? Дякую, не треба…
— Це з Німеччини, смачна кава. Знаєте, як зараз добре гарячої? Я вас прошу…
— Ні, що ви, не треба.
— Тоді другий раз стоятимете — ні за що не візьму. Беріть, мені буде приємно.
— Ну… я не п'ю на ніч кави… Потім до ранку не спатиметься.
— Тоді зранку. Будь-ласка.
Знову була секундна пауза. А Віктор поклав каву їй на коліна і взявся за кермо.
— Дякую… — Це вже було сказано зовсім іншим тоном, очевидно, дівчині стало зовсім ніяково. — Бажаю вам щасливо доїхати.
Дверцята машини зачинилися.
Дорога забрала цілу ніч. Лише коли вже розвиднялося, він виїхав на Львівську об’їздну. У салоні машини відчувалося щось незвичне. Наче після зникнення його вечірньої попутниці на ім'я Наталя там щось залишилося. Віктор навіть обдивився навколо, чи вона раптом чого не забула, але на підлозі не валялося нічого. Враження від зустрічі було приємним, і тепер він відчував задоволення, що не залишив цю дівчину стояти серед темряви на такому морозі. Схотілося раптом, щоб вона, ще вчора, увійшовши до хати, напилася його кави і згадала добрим словом.
Він не знав, що кави на ніч Наталя справді не пила. Але, незважаючи на це, до рання заснути все одно не змогла.
Це був розкішний на вигляд «Фольксваген Пассат» кольору «мокрий асфальт» з гарним двигуном і всілякими «надмірностями», наприклад, музичною індикацією відкривання дверцят та іншими, а замовлення на цю машину передбачало кілька додаткових умов — вона мала з'явитися на подвір'ї за вказаною адресою рівно о третій годині по полудні, а якщо бути взагалі точним — то о третій нуль п'ять.
На повороті він пригальмував мимоволі. Машина була порожня й ховатися з нею від когось не мало сенсу. До того ж Віктор добре усвідомлював — цей красень і так скоро роздовбеться по наших дорогах. Майбутній господар не хотів розуміти, що це не «жигуль», якому за сотку можна перебрати увесь «передок», після чого з легкою совістю далі товкти його по ямах. «Що ж, нехай звикає», — подумав Віктор, звертаючи ліворуч.
Протягом останнього року він часто робив цей гак. Ні, не повністю, а лише до траси, яка знову ж таки повертала на Львів. А проїжджаючи зупинку, яку так ніхто й не збирався ремонтувати, знижував швидкість, розглядаючи людей, які махали руками. Наталі не було. «Шкода, сьогодні дощ, могла б і не мокнути…» — думалося після того, як село зникало у дзеркалі заднього огляду. Якщо ж дощу не було, основне місце в цих думках займав вітер, спека, мороз і так далі. Словом, потрібний аргумент у вигляді атмосферних негараздів знаходився завжди. І ним рухало щире бажання підвезти її, «якщо вже однаково їду», адже це було несправедливо, що така симпатична й порядна дівчина постійно стикається з незручностями: так далеко хтозна-чим діставатися додому, а іноді, напевно, і з небезпекою змерзнути й занедужати або сісти «не в ту» машину. Останнє припущення було особливо неприємним.
Якось ще в Польщі несподівано почало спускати колесо «Опеля», взятого в того самого Дітмара. Докачавши його кілька разів, Віктор зрозумів, що не доїде. А при заміні колеса несподівано тріснув декоративний пластмасовий ковпак, який сидів у диску «глухо», і уламок різонув по пальцю. Дрібниця, яка відразу ж забулася. А згадалася після повороту з траси разом з думками «про дощ та вітер».
На зупинці її знову не було,
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Переможець отримає все», після закриття браузера.