Читати книгу - "Ерагон"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
— Як він? — спитав Ерагон.
— Кепсько, — відповів Мертаг, обережно садовлячи хлопця на землю. — Ніж увійшов якраз поміж ребра. Якщо хочеш, можеш оглянути його рану, але спочатку давай подивимось, що з тобою.
Він допоміг Ерагонові скинути сорочку й аж присвиснув:
— Ого!
— Ого, — слабким голосом відгукнувся Ерагон. Увесь його лівий бік був одним великим синцем. Шкіра набрякла, а в кількох місцях навіть луснула. Приклавши руку до рани, Мертаг ледь-ледь натиснув. Від болю хлопцеві аж в очах потемніло. Не втримавшись, він голосно зойкнув, а Сапфіра загрозливо загарчала.
Зиркнувши на дракона, Мертаг підняв із землі ряднину.
— Гадаю, у тебе зламані ребра, — сказав він, звертаючись до Ерагона. — Важко сказати скільки, але два — це точно, може, навіть і більше. Тобі пощастило, що ти ще не харкаєш кров’ю. — Юнак розірвав ряднину й перев’язав Ерагонові груди.
— Авжеж… мені пощастило, — погодився Ерагон, одягаючи сорочку. Він обережно видихнув повітря й повільно підійшов до Брома, помітивши, що Мертаг розрізав йому для перев’язки плаща. Коли він спробував оглянути рану, його пальці тремтіли.
— Не чіпай пов’язки, — застеріг Мертаг. — Без неї він зійде кров’ю.
Не звертаючи уваги на пересторогу, юнак ізсунув тканину з Бромового боку. Видовище було жахливе. З неглибокої на вигляд рани жебоніла кров. Мабуть, ця рана теж не загоювалась, як і ті, що їх разаки завдали нещасному Герроу.
Ерагон стягнув рукавички, марно намагаючись згадати потрібні для зцілення слова.
«Допоможи мені, Сапфіро, — подумки попрохав він дракона. — Я надто слабкий, аби зробити це самотужки».
«Я з тобою, хлопче», — озвалася Сапфіра, наблизившись. Її думки ввійшли до Ерагонової свідомості, поновлюючи магічну силу.
— Вайзе хейл! — гукнув хлопець, випроставши руку над Бромом. Його долоня засяяла, і рана старого прямо на очах зникла, немовби її й не було. Мертаг мовчки спостерігав за діями парубка.
За мить усе скінчилося — сяйво згасло, і виснажений Ерагон присів навпочіпки біля дракона.
— Такого ми ще не робили, — сказав він Сапфірі.
— Разом ми зможемо робити все, чого не зможемо зробити поодинці, — відповіла та.
Мертаг оглянув Брома.
— То що, тепер він одужає? — спитав він.
— Я зцілив тільки те, що бачив, — пояснив Ерагон. — На жаль, мої знання не дозволяють лікувати нутрощі. Тепер усе залежить від самого старого. До того ж, мені дуже кепсько…
— Тобі треба попоїсти, — схаменувся Мертаг. — Зараз я зварю якої-небудь юшки.
Доки він куховарив, Ерагон намагався зрозуміти, звідки взявся цей юнак. Зброя незнайомця була тонкої роботи, як і мисливський ріг. Отже, він міг бути або звичайним собі злодієм, або неабияким багатієм. «Навіщо ж йому разаки? — ніяк не міг збагнути Ерагон. — Чому він теж уважає їх за ворогів? А може, він спільник варденів?»
За якийсь час Мертаг тицьнув йому миску наваристої юшки, яку парубок швидко з’їв.
— Разаки давно втекли? — обережно спитав він замість подяки.
— Кілька годин тому, — відповів юнак.
— Тоді нам треба вшиватися звідси, доки вони не повернулися з підкріпленням, — вирішив юнак.
— Ну, ти-то, може, і вшиєшся, — погодився Мертаг. — А ось старому це вже навряд чи під силу. Після того, як тобі між ребер встромили ножа, далеко не втечеш.
«Якщо ми зробимо для Брома ноші, ти зможеш летіти, як раніше з Герроу?» — подумки спитав Ерагон у дракона.
«Звісно, — відповів той. — Але сідати буде важкувато».
«Та нічого. Головне, що це можливо, — зрадів юнак і розповів про свій план Мертагу. — То ти мені допоможеш?» — спитав він урешті-решт.
Той мовчки кивнув на знак згоди й подався з табору шукати гілля, аби зробити ноші. Тим часом Ерагон зібрав розкидану разаками зброю й дістав із торби ковдру. Коли Мертаг повернувся з двома молодими деревцями, вони натягли її між стовбурами й поклали Брома в саморобні ноші. А вже невдовзі Сапфіра разом із непритомним Бромом важко здійнялася в повітря.
— Я ще ніколи такого не бачив! — у захваті скрикнув Мертаг.
Коли дракон зник у нічному небі, Ерагон пошкутильгав до свого коня й насилу виліз у сідло.
— Дякую, що допоміг, — сказав він Мертагові. — А тепер краще їдь звідси, бо з нами тобі буде непереливки. Ми не зможемо захистити тебе від імперії, а мені б дуже не хотілось, аби ти через нас постраждав.
— Гарно сказано, — посміхнувся Мертаг, затоптуючи багаття. — А куди ви зібрались? Ви що, маєте де-небудь сховок?
— Ні, —признався юнак.
— Тоді мені слід їхати з вами, — рішуче сказав незнайомець. — Усе одно робити нічого. Та й шанси зустріти разаків відтепер, як ти кажеш, зростають. Ті чудовиська не залишать вершника в спокої.
Ерагон трохи повагався, чи варто йому довіряти цьому юнакові, але врешті-решт вирішив, що будь-якої миті зможе його спекатися, коли сам повністю одужає.
— Гаразд, коли хочеш, можеш їхати з нами, — знизав він плечима.
Мертаг задоволено кивнув і виліз на свого сірого скакуна. Ерагон, підхопивши повіддя Бромового Сніговія, покинув табір. Блідий місяць ледь-ледь вихоплював із темряви шлях, але юнак знав, що це не зупинить разаків.
По дорозі Ерагонові страх як кортіло про все розпитатися в Мертага, але він стримував себе, заощаджуючи сили. На світанку до нього озвалась Сапфіра, попередивши, що вже стомилася й знайшла для відпочинку непогану місцинку.
Мандрівники зустрілися під величезною скелею, в якій було безліч печер. Довкола лежали брили піщаника. Сапфіра виглядала задоволеною.
— Тут, нагорі, є печера, якої не видно знизу, — сказала вона. — Ми помістимося в ній разом із кіньми. Ходіть за мною.
Мандрівники, тягнучи коней, подерлися слідом за драконом. За годину вони опинилися в схованці.
Печера була добрих сто футів завдовжки й двадцять футів завширшки, але вхід мала зовсім вузький, що захищало її від негоди й чужого ока. Углибині печери залягла таємнича чорна порожнеча.
— Вражає! — присвиснув Мертаг. — Піду пошукаю хмизу для багаття.
Ерагон заметушився біля Брома, якого Сапфіра обережно поклала на скелястий виступ. Стиснувши руку старого, Ерагон тривожно зазирав у його вкрите зморшками обличчя. Потім він зітхнув і підійшов до вогнища, яке вже встиг розпалити Мертаг. Вечеря минула в цілковитій мовчанці. Після цього друзі спробували були напоїти Брома, та марно. Постелившись, виснажені мандрівники полягали спати.
Спадок вершника
— Прокидайся, Ерагоне! — пролунав у темряві приспаної свідомості знайомий голос.
Юнак кволо поворухнувся й застогнав.
— Мені потрібна твоя допомога! Тут щось негаразд! — не вгавала Сапфіра. Юнак невдоволено буркнув крізь сон і знову спробував заснути.
— Та вставай же! — залунало ще тривожніше.
— Іди геть, — пробелькотів хлопець.
— Ерагоне! — гаркнув дракон на всю печеру. На цей раз юнак миттю підскочив, хапаючись за зброю. Сапфіра у відчаї схилилася над Бромом, який
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Ерагон», після закриття браузера.