Читати книгу - "Вники, Міхал Шьмеляк"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
– Журналістська таємниця, вибач.
– Пиздіж, а не таємниця.
– Просто боюся, якщо ти знаєш, то всі знають. Це не повинно було поширюватися.
– Але ти інтерв'ю не опублікував?
– Ні, все ще ні.
– Все ще? – здивувався Косма. – Я чув, що це було для "Виборчої", і що публікацію призупинили.
– Коханий, в наші часи припинити публікацію інтерв’ю? Та ще й такого? Не треба жартувати! Я не
знаю жодної редакції, яка б не заплатила за такий раритет ту суму, яку я назвав. Більше того, навіть якби
вони всі відмовилися, достатньо було б викласти це в Інтернет. Кращих часів для журналістів, ніж зараз, не
було. І, нарешті, славу найкращого журналіста-розслідувача в Польщі не здобудеш, кривлячись перед
якимось видавцем, прошу, Косма, давай поважати один одного.
– Тоді чому ти не опублікував цього інтерв’ю?
– Бо Пьотр Дембицький зник у найменш сприятливий для мене момент. І мені байдуже, що він
пропав, тобто, що з ним могло щось трапитися. Він був тією ще сволотою. Однак мені потрібно знати, що з
ним сталося, як епілог до моєї статті. Насправді матеріалу може вистачити навіть на книгу. Ти навіть не
знаєш, як ці речі продаються.
– Почекай, стоп! – скрикнув Косма і схопився за губи. Напевне, він розбудив Валясякову. Йому не
хотілося образити її своєю грубою поведінкою, адже вона вважала його порядним хлопцем.
– Що?
– Тією ще сволотою? - запитав він. - Як так? Адже він засипав для тебе інших священиків.
– Думаєш, він зробив це з доброго серця? – щиро і довго сміявся журналіст на тому кінці трубки. –
Хлопець любив розважатися, любий, але так склалося, що я знав - як. Я сказав йому йому, показав певні
фотографії, окреслив дуже потворні сценарії того, яким буде його майбутнє, якщо він не скаже мені те і те. І
він лопнув, як гімен незайманої дівиці, від першого натиску.
– Погане порівняння.
– Але адекватне.
– Що було на його совісті?
– Добре, що ти питаєш, бо, можливо, ти допоможеш мені розібратися в кількох речах, у всій справі
ще є кілька невідомих пунктів.
– Допоможу.
– Ти знаєш, як я виглядаю.
Це було не питання, журналіст сказав це тоном анонсу.
– Так.
– Я старий, занедбаний горбань. Це правда. Але я теж чоловік, у мене є свої потреби, абсолютно
гетеросексуальні. У мене також є гроші, так що дбаю про гігієну власної душі простим способом.
– Не треба мені пояснювати.
– Але я теж трохи шмат хуя, тому домовився з чоловіком, який піклується про жінок, який піклується
про мене.
– У тебе є втички в публічному будинку, — без емоцій сказав Косма. Це було нормою, в обмін на
спокій власники публічних будинків сипали в поліцію або просто давали можливість безкоштовно
користуватися власним майном. Чому б не зробити це для відомого журналіста, який також мав зв’язки і міг
би допомогти в разі потреби?
– Так, – підтвердив Барщик. – Інколи мені дають якусь солодку тему, за яку я доплачую. Виявилося, що до них час від часу навідувався молодий священик, який славився тим, що... ну, не дуже люб’язно
ставився до дівчат. Він робить це у величі щедро оплаченої послуги. Він бере дівчат і любить робити з ними
32
"Сигнал" (Signal) – служба зашифрованого обміну приватними повідомленнями. Можливо, щось
типу "Вайбер".
78
так, щоб йому стало легше, таке собі міцне садо-мазо. Спочатку все було нормально, є дівчата, які
спеціалізуються на такому виді розваг, їм навіть подобається. Однак одного разу хлопець трохи захопився, і
дівчина опинилася в лікарні.
– І що вони з ним зробили?
– Нічого. Він заплатив чималу компенсацію. На жаль, через кілька місяців це сталося з ним знову, потім знову. Нещодавно одна з дівчат опинилася в комі.
– Круто.
– Знаєш, щоразу він платив за свої гріхи великі гроші. І тут не обов’язково бути журналістом-розслідувачем, щоб поставити собі одне запитання, чи не так?
– Звідкіля у нього гроші?
– Точно. Звичайний священик, сирота. Нарешті мій контакт сказав, що платить інший клієнт. Мабуть, він був значною фігурою в церковній ієрархії, але мені не вдалося дізнатися його імені.
Косма кивнув, радий, що журналіст не бачить вираз його обличчя. Ймовірно, він знав, хто оплачував
рахунки Пйотра Дембіцького.
– І вони мали докази? - запитав він.
– Так, після першого побиття вони запустили камери в кожній кімнаті. Повір, навіть у мене мурашки
по спині були під час перегляду, а я багато чого бачив у своєму житті.
– Ти використав це проти нього, щоб отримати інформацію?
– Звичайно. Ба, більше, я така безчесна людина, що відразу після статті, написаної завдяки йому, написав би ще одну, цього разу про нього.
– Чи ти почав збирати матеріали про Дембіцького?
– Так. Досвід підказував мені, що такий дегенерат точно не
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Вники, Міхал Шьмеляк», після закриття браузера.