Читати книгу - "Пси господні, Марчін Швьонтковський"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
– Звідки і куди? – заговорив офіцер службовим тоном. – Мито сплачено?
– З Карлштадта до Фульди... У справах, – відповів монах. – Ось цей мій шурин, – він показав рукою на стрільця, – хоче познайомитися зі своєю нареченою з купецького роду...
Еркісія збрехав більше заради мистецтва, бо не особливо сподівався викрутитися. Солдат мав яскраво виражений північний акцент, тож, імовірно, перебував на службі у Вільгельма V. Якби він був з Дармштадта, то монах та інквізитор в одній особі міг розраховувати на мінімум поблажливості.
– Нареченою, – пирхнув сержант. – Обережніше, бо я повірю, що ця собача шапка збирається одружитися. – Він зміряв Херцбрудера презирливим поглядом. Один із зграї, як по команді, штовхнув стрільця, решта заревіла. – Мито, питаю, сплатили? Військовий податок?
– Тож ми у Фульді! – з обуренням вигукнув Херцбрудер. Він явно не міг змиритися зі стоїчною позицією свого товариша. – З якого дива ми повинні платити гессенцям!
– Фульда, милістю його милості Густава Адольфа, короля Швеції, належить принцу Вільгельму Гессенському, так що тримай язика за зубами, дурню. Проїздне мито, я так розумію, не сплачене. У такому разі або ви платите потрійну плату, або вас арештують, і будете розмовляти з командуванням у таборі.
Домініканець уже не мав жодних ілюзій. Сержант явно сподівався на хабар – і лише за цієї умови був готовий їх відпустити. У них було трохи грошей, але надто мало. Еркісія швидко порахував солдатів: двоє, троє, шестеро, тринадцятеро. Занадто багато. Він важко зітхнув.
– Ми заплатимо, – зробив він абсолютно непереконливу останню спробу. – У резидентурі Фульди...
– Заплатите, – закричав унтер-офіцер, почервонівши і плюнувши на ченця густою слиною, – але шкурою з дупи, сім'я собаче! Шауер, обшукати!
Довго ритися у саквах не довелося – в одну мить солдати докопалися до захованої інквізиторської печатки і тубуса з рукописом, який Еркісія привіз з собою з Нюрнберга.
– Ну то могила, – зітхнув Домінік досить тихо, щоб його почув лише Херцбрудер. – Прийдеться накласти зайвої дороги.
– Зайвої дороги? Моліться, щоб нам не голів не відбили, – прошепотів той, блідий як стіна.
– Ха! Печатки! Папери! Папістські шпигуни! Так вам дупи налоїмо, сучі діти, поки іскри не полетять! Зв'яжіть їх і поїхали!
Їм пощастило, що загін, вочевидь, поспішав – солдати не тягнули їх за кіньми, а посадили зі зв'язаними руками на власних коней, яких самі ж і вели за поводи. Йшли швидким кроком, сержант, напевно, хотів дістатися до табору до ночі. Ставало холодно. Еркісія спокійно обмірковував ситуацію, що склалася, намагаючись придумати, як йому з неї вийти. Той факт, що дурний сержант не розпізнав інквізиторського знаку, було щасливою обставиною, але комусь хитрішому вистачило б і цього, щоб поставити Домініка в перших рядах черги до ката. Херцбрудер, тим часом, поводився як хтось, хто є функціонером і потрапив у лабети інших функціонерів – іншими словами, він абсолютно не розумів, що відбувається.
До табору гессенців вони дісталися вже в сутінках. Табір вже закінчували ставити, випрані намети ще не смерділи лайном і капустою, солдати були свіжі, відпочилі і рвалися до бою після зими..... Сержанти муштрували підлеглих, підлеглі ввічливо дозволяли муштрувати себе. Загони найманців і вільні ганзи, навчені своїми отаманами, смиренно сиділи біля своїх вогнищ, ще тверезі, готові до атаки. Це було військо в її найгіршому з точки зору цивільного стані, покірна наказам, загартована в боях і слухняна армія, готова виконати будь-яку операцію з усією передбаченою законом жорстокістю. Саме тому сержант і причепився до них на дорозі – восени, збираючи заощадження на зимівлю, він задовільнився б фенігом і відпустив би їх.
Заарештованих привели до невеликого офіцерського намету, де їх оглянув добре одягнений і доглянутий гессенський капітан. Він терпляче
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Пси господні, Марчін Швьонтковський», після закриття браузера.