Читати книгу - "Чорний принц, Айріс Мердок"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Я дав йому п’ять фунтів.
* * *
Те, що один день відділений від наступного, — мабуть, особливість нашого життя на цій планеті. Загалом це милосердне рішення. Ми не засуджені до безупинного видряпування сходами буття, а постійно можемо освіжитися маленькими перепочинками від себе самих. Ми періодичні створіння: весь час падаємо до завершень і злітаємо до нових починань. Наша свідомість швидко втомлюється й поділена на розділи, а те, що завтра буде видніше, водночас розраджує нас і завдає незручностей, але зазвичай так і буває. І як чудово ніч поєднується зі сном, з його солодким видінням, так управно підлаштованим до наших потреб! Янголів, мабуть, дивують ці створіння, які так регулярно випадають з обізнаності до заселеної примарами темряви. Жоден філософ не спроможний пояснити, як наші слабкі особистості виживають у тих прірвах.
Наступного ранку — зачинався новий сонячний день — я прокинувся на світанні й точно усвідомив своє становище, але водночас знав: щось змінилося. Я був не зовсім таким, як учора. Лежав, перевіряючи себе, як перевіряють після катастрофи, чи не зламані кінцівки. Я й досі почувався стовідсотково щасливим, обличчя й досі здавалося дивовижно восковим, тануло в блаженстві та заливало благодаттю очі. Бажання, досі космічне, більше скидалося на фізичний біль, на щось таке, від чого можна померти на самоті, тихенько зіщулившись у куточку. Але я не відчував тривоги. Підвівся, поголився, ретельно одягнувся й подивився в дзеркало на своє нове обличчя. Я здавався таким молодим, що ставало моторошно. Потім випив трохи чаю, відтак сів, склавши руки, у вітальні й утупився в стіну за вікном. Я сидів нерухомо, як буддист, і пізнавав себе.
Коли минає початкове одкровення, кохання вимагає стратегії; і те, що часто це стає початком кінця, не применшує потреби в ній. Я знав, що сьогодні та, імовірно, до останнього дня мого життя мене напосідатимуть думки про Джуліан. Учора це не видавалося таким конечним. Те, що сталося вчора, означало (хоча в цьому й не було моєї заслуги), що я став шляхетним. І вчора цього було достатньо. Я кохав, і кохання створило вакуум на місці мого власного «я». Я очистився від образ і від ненависті, очистився від усіх жалюгідних тривожних страхів, з яких складається грішне еґо. Було достатньо її існування й того, що їй ніколи не стати моєю. Я мав жити й кохати на самоті, а розуміння того, що я спроможний на це, перетворювало мене на божество. Сьогодні я був не менш шляхетним, не більше піддавався ілюзіям, а моя воля була лише злегка енергійнішою та метушливішою. Звичайно, я ніколи не звірюся їй, звичайно, мовчання й робота, на щастя, поглинуть усю ту величну силу, якою мене обдаровано. І все ж я відчував нову потребу взятися до чогось локалізованішого й націленішого на Джуліан.
Отак нерухомо я просидів невідомо скільки. Напевно, я навіть по-справжньому заглибився в такий собі транс. А потім пролунав телефонний дзвінок, і серце моє розірвалося чорним вибухом, бо я був переконаний, що це Джуліан. Я побіг до апарата. Намацав слухавку та двічі впустив її, перш ніж спромігся піднести до вуха. Це телефонував Грей-Пелем з новиною, що його дружина нездужає й він має зайвий квиток на Ґлайндборнський оперний фестиваль. Чи не хочу я приєднатися? Я не хотів! Авжеж, ще в Глайндборні мене не було. Увічливо його спекавшись, я зателефонував до Ноттінґ-Гілл. Відповів Френсіс і розповів мені, що Прісцилла вранці поводилася спокійніше й погодилася на прийом у психіатра. Після цього я сів і задумався, чи не зателефонувати до Ілінґу. Безумовно, не для того, щоб побалакати з Джуліан. Може, мені варто зателефонувати Рейчел? А що, як відповість Джуліан?
Поки мій мозок від роздумів про можливість дзвінка проймало то жаром, то холодом, телефон знову озвався й моє серце знову вибухнуло; це була Рейчел. Розмова наша звучала так:
— Привіт, Бредлі. Це нудна стара я.
— Рейчел… люба… прекрасно… яке щастя… це ви… я страшенно радий…
— Ви ж не могли напитися о такій годині.
— А яка наразі?
— Пів на дванадцяту.
— А я вважав, що близько дев’ятої.
— Вам буде приємно почути, що я не збираюся до вас навідуватися.
— Але я був би щасливий.
— Ні, мушу тримати себе в руках. Це така… негідна поведінка… переслідувати давніх друзів.
— Ми ж друзі, чи не так?
— Так, так, так! Ох, Бредлі, не варто мені починати… Я така рада, що ви там, і намагатимусь не набридати більше. Бредлі, Арнольд навідувався вчора до Крістіан?
— Ні.
— Навідувався, я знаю. Це не має значення. О Господи, не варто мені починати…
— Рейчел…
— Так?
— Як там… як там Джуліан… сьогодні?
— Ох, усе як завжди.
— Вона… часом… не збирається прийти сюди… за своїм «Гамлетом»… Хіба ні?
— Ні. Сьогодні їй не до «Гамлета». Вона зрештою приєдналася до молодої пари, яка копає яму для балачок на дитячому майданчику.
— Що?
— Яму для балачок.
— Ох. Ну, гаразд. Скажіть їй… Ні. Гаразд…
— Бредлі, ви ж… байдуже, що це означає… любите мене?
— Так, звісно.
— Перепрошую, що я така… занудна та плаксива… Дякую, що вислухали… Ще зателефоную… Па.
Я забув Рейчел. Вирішив вийти до міста й придбати подарунок для Джуліан. Я досі почувався слабко та млосно, мене лихоманило. Подумавши про подарунок, я затремтів іще дужче. Купівля подарунків — загальновідомий симптом кохання. Це по-справжньому sine qua non[76]. (Якщо тобі не хочеться дарувати їй подарунків — ти її не кохаєш.) Гадаю, це такий спосіб зворушити кохану.
Відчувши, що вже можу йти нормально, я вийшов із будинку й вирушив до Оксфорд-стрит. Кохання змінювало світ. Воно перетворило просторі крамниці Оксфорд-стрит на виставку подарунків для Джуліан. Я купив шкіряну ташечку, коробочку з носовими хустинками, емальований браслет, вишукану косметичку, пару мереживних рукавичок, набір кулькових ручок, брелок для ключів та три шалики. Потім з’їв сендвіч, повернувся додому, розклав усі подарунки разом із шістьма томами Шекспіра на інкрустованому столику й тумбочці з червоного дерева та взявся їх роздивлятися. Зрозуміло, що мені не вдасться одразу подарувати їй усе, це було б дивно. Але я можу дарувати їй щось тепер, а щось пізніше; а тим часом це все було її і все було тут. Я зав’язав довкола шиї один із шаликів, і від фізичного бажання мені запаморочилося в голові. Я стояв на даху найвищого будинку й хотів кинутися вниз, я палав живцем і мало не непритомнів, усе боліло, боліло!
Задзвонив телефон. Я, хитаючись, дістався до нього та прохрипів щось у слухавку.
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Чорний принц, Айріс Мердок», після закриття браузера.