Читати книгу - "Історія ГУЛАГу"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Та насправді бараки рідко коли відповідали навіть тим низьким стандартам, які диктувала Москва. Майже завжди вони були жахливо переповнені, навіть після закінчення хаосу середини 1930-х років. В одному з інспекційних звітів про 23 табори його автори з гнівом пишуть, що у більшості з них «на кожного в’язня припадає не більше ніж півтора квадратних метра житлової площі», але навіть на цій площі не дотримуються санітарні норми: «в’язні не мають власних спальних місць, власних простирадл і ковдр»[704]. Часом місця було навіть ще менше. Маргарет Бубер-Нойманн пише, що, коли її привезли в табір, у бараках взагалі не було вільних спальних місць, і їй довелося перші кілька днів ночувати у вбиральні[705].
Звичайні в’язні мали спати на ліжках, що звалися вагонки, схожих на полиці пасажирських залізничних вагонів. Вони являли собою двоярусні койки, на кожному ярусі було місце для двох в’язнів — всього чотири. Проте у багатьох таборах в’язні спали на ще примітивніших «сплошных нарах». Це були довгі дерев’яні полиці, навіть не розділені на окремі койки. В’язні, що мали на них спати, просто лежали довгими рядами один біля одного. Через те що такі загальні ліжка були визнані негігієнічними, табірні інспектори постійно лаяли також і їх. 1948 року центральна адміністрація ГУЛАГу видала наказ, який вимагав заміни усіх «сплошных нар» вагонками[706]. Втім, Анна Андреєва, яка відбувала ув’язнення у таборі в Мордовії на початку 1950-х років, спала на «сплошных нарах»; за її спогадами, багато в’язнів спали також і просто на підлозі[707].
Забезпечення постільною білизною було довільним і різним у різних таборах, незважаючи на суворі (і доволі скромні) вимоги московських наказів. За правилами, усім в’язням кожного року мав видаватися новий рушник, кожні чотири роки — нова наволочка, простирадла — кожні два роки, а нова ковдра — кожні п’ять років[708]. На практиці «на ліжку в кожного в’язня був так званий солом’яний матрац», як пише Елінор Ліппер:
«У ньому не було соломи і рідко коли було сіно, тому що сіна не вистачало худобі; натомість його набивали тирсою або якимось одягом, якщо у в’язня був зайвий одяг. На додачу була вовняна ковдра і наволочка, яку ви могли набити будь-чим, що мали — подушок не було»[709].
Дехто не мав зовсім нічого. 1950 року Ісаак Фільштинський, арештований 1948 року, в Каргопольлагу накривався вночі власною фуфайкою, а замість подушки мав ганчірки[710].
Директива 1948 року вимагала заміни земляних долівок у бараках дерев’яною підлогою. Однак і в 1950-х роках Ірен Аргінська жила в бараку, підлогу в якому неможливо було нормально підмести, тому що ця підлога була глиняна[711]. Навіть якщо підлога була дерев’яна, часто її неможливо було нормально відчистити через брак щіток. Одна полячка-ув’язнена розповідала, що в її таборі група в’язнів завжди вночі «чергувала», миючи барак і туалети, поки інші спали: «Бруд з підлоги треба було зчищати ножами. Росіянки шаленіли від того, що ми не вміли цього робити, і запитували нас, як же ми жили вдома. Їм навіть не спадало на думку, що найбруднішу підлогу можна відчистити щіткою»[712].
Часто такими ж примітивними були опалення й освітлення, однак і це дуже відрізнялося у різних таборах. Один в’язень згадує, що в його бараку було фактично темно: «Електричні лампочки блищали жовто-блідими, ледве помітними крапками, а гасові — чадили і гасли»[713]. Інші скаржаться на протилежне: вночі горіло яскраве світло[714]. Деякі в’язні у таборах воркутинського регіону не мали проблем з теплом, оскільки могли приносити у бараки шматки вугілля з шахт, проте Сусанна Печуро згадує, що на лагпункті поблизу вугільних шахт Інти «взимку було так холодно, що волосся примерзало до ліжка, а питна вода замерзала в кухлі»[715]. У її бараці також не було проточної води, тільки вода, яку відрами у барак носила «чергова», старша жінка, яка вже не могла виконувати тяжкої роботи, тому прибирала та доглядала за бараком протягом дня[716].
У бараках стояв «тяжкий сморід» від брудного і цвілого одягу, що сушився, розвішаний по краях койок, столів і всюди, де можна було щось розвісити. У бараках таборів особливого режиму, в яких на ніч зачиняли двері і вікна, сморід «майже не давав дихати»[717].
Відсутність туалетів не поліпшувала якості повітря. У таборах, бараки в яких замикалися на ніч, зеки мали користуватися парашами — так само, як у тюрмі. За словами одного з авторів спогадів, вранці парашу «неможливо було підняти, тому її тягли слизькою підлогою. Вміст неминуче проливався»[718]. Інша жінка, Галина Смирнова, арештована на початку 1950-х років, згадує, що «якщо це було щось серйозне, то ви чекали до ранку, інакше був жахливий сморід»[719].
Вбиральні влаштовувалися поза бараками, іноді досить далеко, що взимку становило велику проблему. Про інший табір Смирнова розповідає, що там були «дерев’яні туалети надворі, і туди треба було йти навіть у 30- або 40-градусний мороз»[720]. Томас Сговіо пише про наслідки:
«Надворі перед бараком був увіткнутий і вморожений в землю дерев’яний стовп. Ще один наказ! Нам заборонялося мочитися всюди у таборі, крім як у надвірних туалетах або ж біля стовпа з прив’язаною на верхівці білою ганчіркою. Усіх, кого застануть за порушенням цього наказу, буде покарано десятьма ночами у штрафній камері… Наказ було видано тому, що були в’язні, які вночі не хотіли далеко йти до туалетів і мочилися у втоптані стежки в снігу. Територія табору була всипана жовтими плямами. Пізньою весною, коли сніг розтане, буде жахливий сморід… двічі на місяць ми рубали ці льодові піраміди і шматками вивозили їх із зони…»[721]
Та бруд і тіснота становили не просто естетичну проблему чи порівняно невеликий дискомфорт. Переповнені нари і брак місця могли приводити й до смертельних наслідків, особливо в таборах із цілодобовим робочим розкладом. В одному такому таборі, де в’язні працювали вдень і вночі трьома окремими змінами, за словами одного автора спогадів, «люди в бараках спали у будь-яку годину дня. Битва за можливість спати була битвою за життя. У сутичках щодо спальних місць люди лаялися, били і вбивали. Весь час у бараках на повну гучність працювало радіо, і його дуже ненавиділи»[722].
Саме через величезну важливість питання, де кому спати, умови сну також завжди були вкрай потужним інструментом контролю над в’язнями, і табірна адміністрація свідомо
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Історія ГУЛАГу», після закриття браузера.