Читати книгу - "Історія ГУЛАГу"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Протягом дня не давалося і великих перерв, про що пише один із в’язнів воєнного часу, який працював на текстильній фабриці:
«О шостій ми мали бути на фабриці. О десятій була п’ятихвилинна перерва на перекур, для чого треба було бігти до підвалу, до якого було близько 200 метрів. У приміщенні фабрики курити дозволялося тільки там. Порушення цього правила каралося двома додатковими роками ув’язнення. О першій дня робилася півгодинна перерва на обід. Потрібно було щодуху мчати до їдальні з глиняною мискою в руках, стояти у довгій черзі, отримати трохи бридких соєвих бобів, які більшості людей були протипоказані — і будь-що повернутися на фабрику, коли запускалися двигуни. Після цього ми, не встаючи, сиділи на своїх робочих місцях до сьомої вечора»[688].
Законом регулювалася і кількість вихідних днів. Звичайним в’язням давався один вихідний на тиждень, а в’язням суворого режиму — два на місяць. Проте на практиці й ці правила виконувалися по-різному. Ще 1933 року центральна адміністрація ГУЛАГу розіслала наказ, у якому начальникам таборів нагадувалася важливість днів відпочинку, які часто скасовувалися у божевільних перегонах за виконання плану[689]. Майже нічого не змінилося і через десять років. Під час війни Казимир Зарод мав один вихідний день через кожні десять[690]. Інші згадують про один вихідний на місяць[691]. Густав Герлінг згадує навіть про ще меншу кількість вихідних:
«Згідно з правилами, в’язні мали один повний вихідний день на кожні десять робочих. Але на практиці виходило, що навіть один вихідний на місяць уже становив загрозу виробництву, і тому стало звичайним урочисто проголошувати про вихідний, коли табір перевиконував квартальний план… Природно, що ми не мали змоги перевіряти показники виробництва чи плани, тож цей звичай був фікцією, яка віддавала нас повністю на милість табірної влади»[692].
Навіть у рідкісні вихідні дні іноді траплялося, що в’язнів примушували виконувати якусь роботу в таборі: прибирати бараки, туалети, відкидати взимку сніг[693]. З огляду на все це особливо зворушливим видається один наказ начальника Дмитлагу Лазаря Когана. Стурбований численними повідомленнями про те, що табірні коні падають з ніг від виснаження, він починає наказ так: «Зростання кількості випадків захворювань і падінь коней має кілька причин, зокрема перевантаження коней, поганий стан шляхів та відсутність у коней повноцінного відпочинку для відновлення сил».
Потім він видає нові вказівки:
«1. Робочий день для табірних коней не має перевищувати 10 годин, не враховуючи обов’язкової двогодинної перерви на відпочинок і годування.
2. У середньому коні не мають проходити щодня більш як 32 кілометри.
3. Коням надається регулярний день відпочинку кожного восьмого дня, і весь цей день кінь мас відпочивати»[694].
Про необхідність давати кожного восьмого дня день відпочинку в’язням тут, на жаль, не згадується.
БАРАКИ: ЖИТТЄВИЙ ПРОСТІР
Більшість в’язнів у більшості таборів жили в бараках. Проте рідко в яких таборах бараки будувалися до прибуття в’язнів. В’язні, яким не поталанило і які мали будувати бараки нового табору, жили в наметах або взагалі в чистому полі. Як співається в одній тюремній пісні:
Мы ехали долго и скоро.
Вдруг поезд, как вкопанный, стал.
Вокруг — только лес да болота.
Вот здесь будем строить канал.[695]
Івана Сулимова, воркутинського в’язня 1930-х років, разом з його партією викинули «на плаский квадрат землі у полярній тундрі» і наказали розбивати намети, палити багаття і починати будівництво «огорожі з кам’яних плит, оточених колючим дротом» і бараків[696]. В’язень-поляк Януш Симінський, який відбував термін на Колимі після війни, одного разу був у бригаді, яка серед зими «з нуля» будувала новий лагпункт. Уночі в’язні спали на землі. Багато з них помирали, особливо ті, хто програвав битву за місце біля багаття[697]. В’язні, що прибували до Прикаспійського табору в Азербайджані у грудні 1940 року, за словами розгніваного інспектора НКВД, спали «під відкритим небом на сирій землі»[698]. Таке становище могло бути постійним. У деяких таборах в’язні жили в наметах і 1955 року[699].
Бараки, які будували в’язні, являли собою вкрай прості дерев’яні будівлі. Їх влаштування диктувалося з Москви, в результаті чого описи бараків повторюються: в’язні згадують однакові довгі прямокутні дерев’яні будівлі, стіни без штукатурки, тріщини, заліплені землею, а всередині — ряди і знову ряди так само погано зроблених ліжок. В одних бараках були грубі столи, в інших їх не було. В одних були лавки для сидіння, в інших — ні[700]. На Колимі та в інших районах, де дерева було мало, в’язні будували бараки, так само дешево і поспішно, з каменю. Там, де тяжко було влаштувати теплоізоляцію, використовувалися особливі методи. На фото воркутинських бараків, зроблених взимку 1945 року, самих бараків майже не видно: дахи в них робилися під гострими кутами і дуже низько над землею — сніг, що таким чином накопичувався, допомагав зберігати тепло[701].
Часто бараки взагалі не були справжніми будівлями — за них правили землянки. А. П. Євстюнічев, який жив в одній такій землянці у Карелії на початку 1940-х років, пише:
«Землянка — це було місце, очищене від снігу, з якого знімався верхній шар грунту. Стіни і дах робилися з круглих грубих колод. Уся будівля вкривалася шаром грунту і снігу. Вхід до землянки прикрашали двері з парусини… в одному кутку стояла бочка з водою. Посередині — металева пічка з металевою трубою, виведеною на дах, і бочка з гасом»[702].
У тимчасових лагпунктах, які зводилися навколо місця прокладання доріг і залізниць, землянки були повсюди. Як уже зазначалося у розділі 4, їх сліди і досі збереглися вздовж збудованих в’язнями доріг на Далекій Півночі, а також на берегах річок у старіших районах міста Воркути. Часом в’язні жили у наметах. В одних мемуарах про перші дні Воркутлагу йдеться про будівництво за три дні «15 наметів з трьох’ярусними койками», у кожному з яких мало жити по 100 в’язнів, а також зони з
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Історія ГУЛАГу», після закриття браузера.