Читати книгу - "Дівчинка на кулі"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Перед пам’ятником Леніну із простягнутою в бік ратуші правицею на землі блищить новенький круглий каналізаційний люк, а на ньому лежить, відкинувши лапи й хвіст, собака, що таки чудом уцілів після облави гицлів, які щокварталу відловлювали бродячих псів у чорну машину: як здогадувалися в народі, на шапки й чоботи. Було, що псів спеціальна служба не тільки ловила величезними сачками, а й що гицлі звечора зумисно розкидали отруєну приманку, а вранці збирали агонізуючих тварин у брезентові міхи. Ніяких товариств захисників тварин тоді не існувало, а про жорстоку смерть нещасних дворняг у місті знали всі, навіть малята з дитсадків. І ось ми маршируємо периметром площі, а посередині обличчям до пам’ятника вишиковуються директор школи з онучкою, Амеба з малими небожатами, в яких у руках здоровенні паперові гвоздики, самотня Урюк з великим червоним бантом на лацкані пальта, Світлана Яківна з обома своїми хлопчиками, інші вчителі з дітьми та онуками, а собака й не думає бодай ворухнутися. Накривка люка тепла — під нею проходить теплотраса, пес розімлів, зігрівся і задрімав. Та й куди тікати бідній собаці, якщо наша колона розтягнулася так, що заповнила всі сторони чотирикутника? Й раптом в урочистій тиші, яку порушують лише наші кроки, звучить дзвінкий голос п’ятирічного малюка Світлани Яківни:
— Мамо, мамо, дивися, дядя Ленін песика вбив! Дядя Ленін — також гицель, мамо?
Наші голінасті й аж сині від холоду колони вибухають таким реготом, що перестаємо чути навіть даленіючу музику військового оркестру, який уже повів солдатів у зимовій парадній формі в казарми. Урюк верещить, щоб старшокласники негайно бігли до школи перевдягатися. Директор кидається на Світлану Яківну з кулаками, сміливіші вчителі заступаються за її дитину, а боязкі алярмом тягнуть власних нащадків від пам’ятника.
* * *Жовтневі свята у селі мали свою специфіку. Переважно, ці червоні дні календаря заодно приурочували й до дня врожаю. У вестибюлі клубу, де щосуботи й щонеділі після кіно молодь танцювала до упаду, накривали столи, на яких у глибоких мисках парувала кров’янка, блищав, як лід у калюжах, холодець, прямо на підносах цвіли тонесенькі пелюстки копченого сала, височіли гори накраяних калачів. Горілку на загальний огляд ніколи не виставляли, але в підсобці стояло три відра сизої самогонки й кілька гранчаків, якими тамували спрагу всі бажаючі, котрі нюхом чули первачок і прямували на його бойовий клич краще, ніж туристи по азимуту. Поміж дорослими у вестибюлі сновигали діти, але до столів підходити соромилися: хіба що раптом добросердна колгоспна кухарка бралася направо й наліво роздавати малюкам по цукерці чи шматку завиванця з маком. Миски й тарелі на столах швидко порожніли, їх замінювали повними. Присутні веселішали, чоловіки пощипували буфетницю, яка за окремим столиком на розлив продавала вино й пиво, і всоте повторювали, що, мовляв, наша Насті хоче масті. Буфетниця також була «під мухою», й хоча била мокрою ганчіркою чоловіків по руках, але так стріляла на найбільш нахабних очима, що ті пускалися берега остаточно й уже не тільки щипали Настуню за лікоть або за стегно, але й навіть привселюдно лізли руками їй у пазуху.
Коли ні голодних, ні спраглих не залишилося, завідуючий клубом відчинив двері з фойє у кінозал, і колгоспники заквапилися займати місця, бо добре знали, що для всіх присутніх крісел не вистачить. На сцені засіла президія, яка нагороджувала, як було підкреслено, найпрацьовитіших і найчесніших. Лунав марш, до голови підходили парторг, зоотехнік, бригадири, ланкові й отримували свої премії в червоних конвертах, а разом із конвертами — по великому білому калачу, обв’язаному навхрест червоною атласною стрічкою. Звичайним колгоспникам нагороди не світили, навіть дуже працьовитим, таким, як Панько Буба. Він, бідачисько, все своє життя був жахливим невдахою. На війні під Кенігсбергом його мало не зарізав німецький офіцер, здоровенний бурмило, який загнав Панька в кінець траншеї й, будучи твердо впевненим у своїй перевазі, заздалегідь отримував неабияку насолоду від того, що низенький на зріст, зовсім юний і переляканий насмерть радянський солдатик не міг дати ради власному автоматові, поки безславно не впустив зброю собі під ноги й не забився в риданнях, як скривджене дитя. Фашист не взяв до уваги лише одного: загнаний у глухий кут слабосилий домашній котик стає тигром. Тож коли розмахнувся на Панька ножем, Буба, рятуючи свою душу, не тільки повис на його руці, а якимось чином той ніж ввіпхав фріцові в живіт по саму кістяну ручку, хоч німець під френчем ще й обмотав себе бойовим німецьким прапором. У шоковому стані Панько взявся витягати зброю з фашистського черева, та ще й з якогось дива вхопився за прапор, витяг криваве полотнище зі свастикою й поперся з цим трофеєм до командира, як дурний до суду, хоча бойові товариші навздогін йому гукали, щоб кинув фашистську ганчірку, а то ще за неї свої ж і розстріляють. Командир втішився Паньковим трофеєм, як дідько цвяшком, вихопив у солдата бойове полотнище й наказав телефоністові негайно сповіщати у штаб дуже важливу інформацію. За особисто здобутий у рукопашному бою німецький прапор Паньковому командирові дали Героя Радянського Союзу, а Буба залишився осміяним бойовими товаришами, які до останніх днів війни при кожній слушній нагоді кепкували з невдахи: «їм — ардєна і медалі, а нам ні хрєна не далі: нє за ніх же ми ваєвалі!». Коли ж Панько повернувся в Село, то одружився з лихою на вдачу вдовичкою Каською. На їхньому скороспілому весіллі вчорашні фронтовики поплескували молодого по плечах: «Паньку, ти не журися, ти лише живи! Жінку ми тобі вже знайшли, дитину зробили, ти лише живи!». П’ять місяців по весіллю, шість — після того, як закінчилася війна, Каська народила Бубі двійню, але коли Панько спробував заїкнутися дружині про її довесільні гріхи, так відлупцювала нещасного сапилном[59], що той тиждень відлежав. Надалі Панько усі роки уже чемно сидів у Каськи під п’ятою та працював і в колгоспі, й удома,
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Дівчинка на кулі», після закриття браузера.