Читати книгу - "І день як вимір нашого життя"
В нашій бібліотеці можна безкоштовно в повній версії читати книжку українською мовою "І день як вимір нашого життя" автора Олександр Васильович Афонін. Жанр книги: Поезія. Наш веб сайт read-books.club дає можливість читати повні версії улюблених книг на Вашому гаджеті (IPhone, Android) або комп’ютері абсолютно безкоштовно, без реєстрації та СМС.
Шрифт:
-
+
Інтервал:
-
+
Додати в закладку:
Додати
Перейти на сторінку:
Та вчитель – то найвище є звання! Їхній продукт – в цеху, у полі, в лаві, У мирній праці і в важкім бою. Я вчителям співаю нині славу І шану їм глибоку віддаю. «Осінь холодом ще не лякає…»
Осінь холодом ще не лякає, Хоч давно їй бракує тепла. І нудний дощ сльозою стікає По очицях віконного скла. У дерев оголилися віти, Й дні за часом вже зовсім малі. Догорають осінні лиш квіти, Не в саду, правда, а на столі. Під дощем вони вчора упали. Я ж підняв їх, піддавшись жалю, Щоб ще трошки вони попалали У багатій різьбі кришталю. «Уже в холодных переулках…»
Уже в холодных переулках Так пахнет явственно зимой, Хотя порою створ их гулкий Сверкает желтою листвой. Листвы последние останки, Как дней ушедших теплых тень, Как ключ, что в солнечной огранке, Осенний открывают день. «По промерзшей брусчатке в ночи ветер кружит, как в танце…»
По промерзшей брусчатке в ночи ветер кружит, как в танце, Потерявшие форму останки осенней листвы. Желтый свет фонарей отражается в инея глянце На бордюрах газона и стеблях засохшей травы. Окна серых домов смотрят в город, пронизанный стужей. Лишь в немногих из них светом тлеют остатки тепла. Это там, где еще, вероятно, не кончился ужин. В остальных уже темень: там сна и покоя пора. Ночь хозяйкой гуляет по черным провалам проулков, Где глазам после света все тайны ее не видны. И звучат, словно гонг, лишь шаги в мраке стылом и гулком Торопливых прохожих, стремящихся в плен тишины. «Нині кроки так дзвінко лунають…»
Нині кроки так дзвінко лунають По підмерзлому за ніч асфальту. Дні останні осінні минають,
Осінь холодом ще не лякає, Хоч давно їй бракує тепла. І нудний дощ сльозою стікає По очицях віконного скла. У дерев оголилися віти, Й дні за часом вже зовсім малі. Догорають осінні лиш квіти, Не в саду, правда, а на столі. Під дощем вони вчора упали. Я ж підняв їх, піддавшись жалю, Щоб ще трошки вони попалали У багатій різьбі кришталю. «Уже в холодных переулках…»
Уже в холодных переулках Так пахнет явственно зимой, Хотя порою створ их гулкий Сверкает желтою листвой. Листвы последние останки, Как дней ушедших теплых тень, Как ключ, что в солнечной огранке, Осенний открывают день. «По промерзшей брусчатке в ночи ветер кружит, как в танце…»
По промерзшей брусчатке в ночи ветер кружит, как в танце, Потерявшие форму останки осенней листвы. Желтый свет фонарей отражается в инея глянце На бордюрах газона и стеблях засохшей травы. Окна серых домов смотрят в город, пронизанный стужей. Лишь в немногих из них светом тлеют остатки тепла. Это там, где еще, вероятно, не кончился ужин. В остальных уже темень: там сна и покоя пора. Ночь хозяйкой гуляет по черным провалам проулков, Где глазам после света все тайны ее не видны. И звучат, словно гонг, лишь шаги в мраке стылом и гулком Торопливых прохожих, стремящихся в плен тишины. «Нині кроки так дзвінко лунають…»
Нині кроки так дзвінко лунають По підмерзлому за ніч асфальту. Дні останні осінні минають,
Перейти на сторінку:
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «І день як вимір нашого життя», після закриття браузера.
Подібні книжки до книжки «І день як вимір нашого життя» жанру - Поезія:
Коментарі та відгуки (0) до книги "І день як вимір нашого життя"