Читати книгу - "Стів Джобс"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Скаллі підійшов до столу проголосити тост за «найбільшого мрійника у сфері технологій». До столу підійшов і Возняк, шоби подарувати Джобсові фальшивку Zaltair ще з комп’ютерної ярмарки у 1977 році, де презентували Apple II. Капіталіст Джон Валентайн дивувався тому, шо за десять років стільки всього змінилося.
— З Хо Ші Міна, який казав, шо не довірятиме нікому після тридцяти, він перетворився на людину, яка влаштовує собі прекрасне святкування тридцятиріччя з Еллою Фітцджеральд, — говорив він.
Багато хто ретельно обрав подарунки для людини, якій нелегко було догодити. Дебі Коулмен, скажімо, знайшла перший випуск «Останнього магната» Френсіса Скотта Фітцджеральда. Але Джобс у своїй звичній манері залишив усі подарунки в своєму готельному номері. Возняк та інші ветерани Apple не стали чекати, покн принесуть козячий сир і мус із лосося, зустрілися після вечірки і пішли вечеряти у Denny’s.
- Не часто можна побачити тридцяти— чи сорокарічного митця, який зробив щось величне, — мрійливо розповідав Джобс журналісту Девіду Шефу, який опублікував довге інтимне інтерв’ю у часописі Playboy того ж місяця, коли Стіву виповнилося трвдцять.
- Звичайно, є люди, які природно цікавляться і протягом усього свого життя є малими дітьми, але це трапляється не так часто.
У інтерв’ю йшлося про багато речей, але найгострішими були роздуми Джобса про старість і майбутнє:
Шаблони ваших думок — як риштування у вашій голові. І ви перетравлюєте ці хімічні шаблони. У більшості випадків люди застрягають в цих шаблонах, як доріжки на вініловій платівці, і ніколи звіцти не вибираються.
Я завжди буду прив’язаний до Apple. Сподіваюся, що протягом усього мого життя я матиму провідну ниточку, і ниточка Apple переплететься з моєю, яку у гобелені. Може бути, що на кілька років мене там не стане, але я таки повернуся...
Якщо ви хочете жити творчим життям, життям митця, вам потрібно не обертатися назад. Потрібно взяти те, що ви зробили, і того, ким ви були, і просто викинути це геть.
Чим більще оточуючий світ намагається підсилити ващ образ, тим важче продовжувати бути митцем, і тому багато митців кажуть: «До побачення. Мені потрібно йти. Я божеволію й іду звідси». І вони йдуть і десь падають у сплячку. Можливо, потім вони знову з’являються дещо по-іншому.
У кожному з цих тверджень Джобс наче передчував, що його життя скоро зміниться. Можливо, нитка його життя і справді буде переплітатися з ниткою Apple. Можливо, то був час викинути геть того, ким він був. Можливо, то був час сказати: «До побачення, мені потрібно йти», — а згодом знову відродитися, думаючи інаюпе.
Вихід
Після виходу Macintosh у 1984 році Енді Герцфельд узяв відпустку. Йому потрібно було підзарядити свої батарейки і відійти від свого наставника Боба Бельвіля, якого він не любив. Якось він дізнався, що Джобс роздав бонусні 50 тисяч доларів інженерам Macintosh. І він піщов до Джобса просити про свій бонус. Джобс відповів, що Бельвіль вирішив не давати бонусів тим, хто був у відпустках. Пізніше Герцфельд почув, що таким було Джобсове рішення, і він заявив про це. Джобс спочатку відповідав двозначно.
— Припустимо, те, що ти кажеш, - правда, - за мить сказав він.
— Що це змінює?
Герцфельд сказав, що якщо Джобс не хоче давати йому бонус,
бо хоче його повернути, то він не повернеться принципово. Джобс пом’якшав, але ця розмова залишила Герцфельду неприємні відчуття.
Коли його відпустка добігала кінця, Герцфельд домовився про вечерю з Джобсом, і вони пройшлися пішки від офісу до італійського ресторанчику, за кілька кварталів.
— Я дуже хочу повернутися, — сказав він Джобсу. - Але все виглядає таким хаотичним зараз.
Джобс був трохи роздратований і спантеличений, а Герцфельд продовжував далі.
— Команда розробників програмного забезпечення повністю деморалізована і майже нічого не робила протягом кількох місяців, а Барел настільки втомлений, що навряд чи протягне до кінця року.
І тоді Джобс перебив його.
— Ти не знаєш, про шо говориш! - сказав він. - Команда Macintosh працює добре, і зараз я почуваюся найкраще у житті. Ти просто нічого не знаєш.
З його погляду було видно, що він утрачав цікавість, але він намагався слухати те, що говорив Герцфельд.
— Якщо ти дійсно віриш у те, про що говориш, я не думаю, що зможу повернутися, - похмуро промовив Герцфельд. - Команди Macintosh, до якої я б хотів повернутися, вже просто не існує.
— Команда Macintosh мала подорослішати, і тобі також треба підрости, — відповів Джобс. — Мені б хотідося, щоби ти повернувся, але якщо не хочеш, то так і буде. Ти все одно не важиш настільки багато, як ти думаєш.
Герцфельд не повернувся.
На початку 1985 року Барел Сміт також був готовий покинути компанію. Він хвилювався, що буде важко піти, якщо Джобс почне переконувати його у протилежному. Зазвичай йому було важко противитися ефекту викривленої реальності. І вони разом із Герц-фельдом роздумували, як він має звільнитися.
— Я зрозумів! — якось сказав він Герцфельду. — Я знаю хороший спосіб звільнитися, який скасує ефект викривленої реальності. Я просто зайду до Стіва в офіс, зніму штани і почну мочитися на його стіл. І що він на це скаже? Це спрацює гарантовано.
У команді Macintosh сперечалися, що навіть хороброму Барелу Сміту забракне сміливості це зробити. І коли він нарешті вирішив зробити собі перерву десь близько того часу, коли Джобс святкував свій день народження, він домовився про зустріч із Джобсом. Він широко усміхався, коли Барел зайшов у його кабінет.
— Ти це зробиш? Ти і справді це зробиш? - запитував він. Він уже чув про план.
— Ая маю? Я зроблю, якщо це треба, - подивився на нього Сміт.
Але Джобс глянув на нього у відповідь, і Сміт вирішив, що вчиняти замислене було необов’язково. І він звільнився менш драматично і розійшовся з ним у хороших стосунках.
Невдовзі за ним звільнився інший хороший інженер Macintosh — Брюс Горн.
— Все погане, що сталося з Macintosh, - твоя вина, — сказав йому Стів, коли Горн
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Стів Джобс», після закриття браузера.