Читати книгу - "48 законів влади"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Ваша нова індивідуальність захистить вас від світу саме тому, що вона — не ви, це костюм, який ви одягаєте і знімаєте. У цьому нічого особистого. Нова ідентичність розділяє ваше єство, створює ефект театральної присутності. У задніх рядах вас можуть бачити і чути, а в перших — захоплюються вашою відвагою.
Хіба в суспільстві не говорять, що людина — великий актор? І вони мають на увазі не те, що він відчуває, а що він чудово вдає, нічого не відчуваючи.
Дені Дідро (1713—1784 рр.)
Ключі до влади
Ваша вроджена вдача — не обов’язково відповідає тому, ким ви є насправді; батьки, друзі та ровесники допомогли вам сформувати вашу особистість. Прометеєве завдання сильної людини — взяти під контроль цей процес, не дозволяти іншим обмежувати вас. Виробіть у собі владний характер. Для вас найбільшим і найприємнішим завданням у житті має стати виліплювання себе наче з глини. Власне, це робить із вас митця, що творить себе самого.
Ідея самостворення походить зі світу мистецтва. Протягом тисяч років лишень монархи і вельможі могли формувати власний публічний імідж і визначати власну ідентичність. Подібним чином тільки монархи і найбагатші пани могли розглядати свій образ у мистецтві і свідомо змінювати його. Решта людства грала нав’язувану суспільством невелику роль і мала незначну самосвідомість.
Зміну цього стану можна помітити в картині Веласкеса «Меніни» (1656 р.). Художника ми бачимо на картині ліворуч: він малює щось, що ми не можемо побачити, бо полотно повернуте до нас зворотним боком. Поруч стоїть принцеса зі своїми слугами і надвірним карликом — усі стежать за роботою художника. Людей, які позують для картини, повністю не видно, але ми можемо розгледіти їх у дрібних відображеннях у свічаді на задній стіні. Це король і королева Іспанії, які, мабуть, сидять десь попереду, за межами полотна.
Картина свідчить про кардинальні зміни в динаміці влади і здатності людини визначати власну позицію в суспільстві. Бо художник Веласкес розташований на картині набагато більш виграшно, ніж король із королевою. У якомусь розумінні він має більшу владу, ніж вони, тому що саме від нього залежить зображення — їхній образ. Веласкес уже не трактував себе як рабськи залежного художника. Він перетворив себе на владну людину. І справді, першими в західному суспільстві, крім аристократів, хто відкрито почав експериментувати зі своїм іміджем, були художники та письменники, а пізніше — денді й представники богеми. Як і Веласкес, ви маєте домагатися для себе влади, аби визначати своє місце на картині і творити власний образ.
Першим кроком на шляху самотворення є усвідомлення себе актором і контроль за своїми емоціями та зовнішністю. Дідро сказав, що поганий актор той, хто завжди щирий. Люди, які повністю розкривають себе у товаристві, і втомлюють, і бентежать інших. Їхня щирість стомлює, їх важко сприймати серйозно. Ті, хто плаче на людях, можуть іноді викликати співчуття, але воно переходить у зневагу і роздратування через їхню зацикленість на собі. Ми відчуваємо, що вони плачуть, аби привернути до себе увагу.
Хороші актори краще володіють собою. Вони можуть зіграти щирість і сердечність, можуть за бажання вичавити сльозу і співчутливо поглянути, але їм і не треба цього відчувати. Вони екстерналізують емоції в такій формі, яку інші зрозуміють. Реалізація цього методу фатальна для реального світу. Цього не зіграли б ні правитель, ні лідер, якби всі виявлені емоції були реальними. Тому вчіться самоконтролю. Переймайте пластичність актора, який може виразити своїм обличчям потрібну емоцію.
Другий крок у самотворенні — варіювання стратегії Жорж Санд: створення незабутнього характеру, що привертає увагу. Таку ж гру обрав для себе Авраам Лінкольн. Він знав, що селюк ще не був президентом Америки, але бажання в американців обрати саме такого є. У нього від самого початку були риси, які привертають увагу, але він їх підсилив — капелюх, одяг, борода. (Жоден президент до нього не мав бороди). Лінкольн став також першим президентом, який використовував фотографію, щоб тиражувати свій образ, допомагаючи створити «ікону» «президента-селюка».
Але хорошій драмі потрібне щось більше, ніж цікава зовнішність або одна яскрава мить. Драма розгортається в часі — ми бачимо подієвість у розвитку. Особливо важливі ритм і розклад часу. Саспенс — чи не найважливіший елемент ритму в драмі. Гудіні, наприклад, міг іноді виконати свій трюк зі зникненням за мить, але, щоб аудиторія захвилювалася, він розтягував дію на хвилини.
Для того щоб глядач увесь час перебував у нетерпінні, події розвиваються повільно, у потрібний момент прискорюються згідно зі схемою і темпом, який актор, звичайно, контролює. Великі правителі — від Наполеона до Мао Цзедуна — користувалися театралізацією часу, щоб дивувати і розважати публіку.
Франклін Делано Рузвельт розумів важливість організації політичних заходів у заданому порядку і ритмі. Його президентські вибори 1932 року припали на час важкої економічної кризи в Сполучених Штатах. Банки банкрутували з тривожною швидкістю. Невдовзі після перемоги на виборах Рузвельт на якийсь час став відлюдником. Нічого не повідомляв ні про свої плани, ні про призначення на міністерські посади. Він відмовився навіть від зустрічі з чинним президентом Гербертом Гувером, щоб обговорити проблеми передавання влади. На час інавгурації Рузвельта країна перебувала в стані збудження.
В інавгураційній промові Рузвельт змінив тактику. Це була сильна промова, у якій він заявив, що має намір вести країну в новому напрямі, відкидаючи нерішучість своїх попередників. Відтоді його виступи і публічні рішення — призначення міністрів, законотворчість — відбувалися неймовірно швидко. Період після інавгурації нового президента став відомий як «Сто днів». Своїми успіхами в зміні настроїв у країні Рузвельт завдячував розумному темпу подій і помітному контрасту розвитку. Він тримав свою аудиторію в напрузі, потім ошелешував її серією сміливих і дедалі вагоміших жестів, які виникали буцімто нізвідки. І вам слід навчитися так оркеструвати події, не викладаючи всі карти відразу, а виймаючи їх таким чином, щоб досягти максимального драматичного ефекту.
Крім приховування безлічі огріхів, гарна драма здатна заплутати і обдурити ваших ворогів. Під час Другої світової війни німецький драматург Бертольт Брехт працював у Голлівуді сценаристом. Після війни його викликали до Комітету Конгресу США з розслідування антиамериканської діяльності з приводу його ймовірних прокомуністичних симпатій. Інші письменники, викликані для свідчень, збиралися принижувати членів Комітету на підставі своєї агресивної емоційної позиції. Брехт був мудріший: він грав на почуттях комітетників, як на скрипці, зачаровував і водночас обдурював їх. Він старанно підготував свої відповіді, а під час співбесіди навіть курив сигару, знаючи, що голова комітету любить сигари. Він відвертав увагу членів комітету продуманими відповідями — двозначними і дотепними. Замість запальної та щирої тиради він утягнув їх у свою виставу, і вони звільнили його від покарання.
Ось іще драматичні ефекти для вашого репертуару — промовистий жест, кульмінація, що символізує ваш тріумф або сміливість. Драматичний перехід Цезаря через Рубікон був нічим іншим, як гарним жестом, який засліпив солдатів і зробив його героєм в їхніх очах. Ви також маєте оцінити важливість сценічного виходу і відходу. Уперше зустрічаючи Цезаря в Єгипті, Клеопатра була загорнута в килим, який вона наказала розгорнути біля його ніг. Джордж Вашингтон двічі йшов
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «48 законів влади», після закриття браузера.