Читати книгу - "Грона гніву"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Вінфілд зламав очеретинку, скрутив її, сунув до рота білу м’якоть і розжував. Вони ввійшли у воду, яка сягала їм литок, і мовчки стали там.
— А тепер ми й до пустелі поїдемо,— сказала Руті.
— А на що пустеля схожа?
— Не знаю. Я раз бачила на картинці. Кісток повно розкиданих.
— Людських кісток?
— Деякі, думаю, людські, але більше там, мабуть, коров’ячих.
— А ми поїдемо, аби побачити ці кістки?
— Мабуть, не знаю. Усю ніч їхатимемо. Том каже, що вона допече нас до білого жару, як удень їхати.
— А тут здорово, прохолодно,— мовив Вінфілд і помацав пальцями ніг піщане дно.
Вони почули, як мати їх кличе:
— Руті! Вінфілде! Вертайтеся!
Вони обернули голови й поволі почали вибиратися з очеретів і верболозу.
В інших наметах було тихо. Коли машини наблизилися, дехто висунув голову з наметів, а потім сховався. Зараз усі родини були в наметах разом з чоловіками.
— Піду спущуся, скупаюся,— сказав Том.— Перед сном скупаюся. А як бабця в наметі почувається?
— Не знаю,— відповів батько.— Не схоже, щоб прокинулася.
Він повернувся до намету. Звідти долітало скигління, схоже на дзюрчання. Мати швидко пішла всередину.
— Вона прокинулась, усе гаразд,— сказав Ной.— Майже всю ніч бурмотіла-скаржилася на вантажівці. Не при умі вона.
— Чорт забирай! — відповів Том.— Вона геть виснажена. Якщо їй зара’ роздиху не дати, вона не витримає. І оком не змигнеш, як їй зле стане. Ну, хто зі мною? Скупаюся, потім у затінку посплю — весь день.
Він пішов, й інші чоловіки рушили за ним. Вони розляглись у верболозі, потім зайшли у воду й сіли там. Довго вони сиділи, зарившись п’ятами в пісок, і лише голови стирчали з води.
— Ісусе, як файно,— сказав Ел.
Він узяв з дна жменю піску й довго натирався ним. Чоловіки лежали у воді та дивились і на гострі глицеві вершини, і на білі скелі Аризони.
— Ми ж через них проїжджали,— здивовано сказав батько.
Дядько Джон пірнув у воду.
— Так, ми тут. Ми тут, у Каліфорнії. Але щось не видно, аби вона аж так процвітала.
— Так пустеля як-не-як,— сказав Том.— Чув я, вона просто чортівка.
Ной запитав:
— Що, цеї ночі поїдемо?
— Як гадаєте, тату? — спитав Том.
— Ну, не знаю. Звісно, добре всім перепочити, особливо бабуні. Та з другого боку — краще було би перетнути ту пустелю й на роботу влаштуватися. На все про все сорок доларів лишилося. Мені спокійніше буде, коли ми всі прилаштуємося та гроші заробляти почнемо.
Усі сиділи у воді, відчуваючи швидку течію. Проповідник простягнув руки над поверхнею. Тіла в усіх були білі по шию та на зап’ястях, а руки, обличчя та шкіра у трикутному вирізі коміра — засмаглі до чорноти. Чоловіки шкреблися піском.
Ной ліниво промовив:
— Мені аби тільки тут лишитися. Назавше тут залягти. Не знати ні голоду, ні суму. Усе життя у воді пролежати, як ледача племінна свиноматка в багнюці.
А Том, дивлячись на зубчасті вершини і шпилі за річкою, сказав:
— Ніколи таких крутих гір не бачив. Жах, а не країна. Це кістяк країни. Цікаво, чи дістанемося ми колись такого місця, де люди живуть, а не змагаються зі скелями на смерть? Я на картинці бачив хатинки, і зелень скрізь, і всюди білі хатинки, як мама казала. Мамі білу хатку неодмінно подавай. А прикидаєш — і бачиш, що такої країни зовсім нема. Лише на картинках.
— Зажди,— мовив батько,— от дістанемося Каліфорнії — і там чудовий край буде.
— Ісусе Христе, татку! Та це ж Каліфорнія — ось вона!
Двоє чоловіків у джинсах і пітних синіх футболках пройшли крізь верболіз і подивилися в бік голих купальників. І закричали:
— Плавати можна?
— Не знаю,— сказав Том.— Ми не пробували. Тут просто добре сидіти.
— Ви не проти, як ми тут поплаваємо?
— Це ж не наша річка. Гаразд, дамо вам шматочок.
Чоловіки постягали штани, сорочки і зайшли у воду. Курява покрила їхні ноги до колін, ступні були бліді та м’які від поту. Чоловіки ліниво занурились у воду і почали мляво омиватися. Це були батько і син, опалені сонцем. Вони закрекотіли і застогнали у воді.
Батько чемно запитав:
— На Захід прямуєте?
— Нє-а. Ми звідти повертаємося. Додому. Там жити нестерпно.
— А де ваш дім? — спитав Том.
— Клин[17], зовсім близько — Пампа.
Батько спитав:
— А вдома можна прожити?
— Нє-а. Але хоч ми там і з голоду помиратимемо, та все ж таки серед своїх, людей знаємо. Не голодувати ж серед тих, які нас ненавидять.
— Я знав одного,— мовив батько,— він те саме казав. А за що вас ненавиділи?
— Не знаю,— відповів чоловік.
Він набрав води в долоні та вихлюпнув на обличчя, умився, пирхаючи і крекчучи. Запилена вода заструменіла з його волосся та полилася на вуха.
— Мені хтілося б почути про те більше,— сказав батько.
— І мені,— озвався Том.— За що на Заході вас ненавидять?
Чоловік невдоволено поглянув на Тома.
— А ви просто туди їдете, так?
— Просто туди.
— А в Каліфорнії ніколи не бували?
— Ніколи.
— Ну, тоді мені на слово не повірите. Їдьте й самі все побачите.
— Так,— сказав Том.— Але ж хочеться знати, перш ніж за щось узятися.
— Ну, якщо справді знати хочете, то розповім, відповім на питання. Ось послухайте. Країна-то цяця, що так, то так. Але її давно розікрали. Проїдете пустище, а за ним близько буде Бейстерфілд. Ніколи ви ще таких країв гарних не бачили — садочки скрізь, виноград,— не країна, а лялечка, такої ще не бачили. Далі проїдете — хороший ґрунт, рівнини скрізь, гладінь, вода на тридцять футів, не глибше. Але нічо’ ви з того не матимете. Усе це належить Земельно-Скотарській компанії. Не захоче вона — не оброблятиме землю. Поїдете туди, посадите кукурудзу — а вас за ґрати.
— Хороший ґрунт, кажете? І його не обробляють?
— Так, сер. Хороший ґрунт, а вони не обробляють! Ну, сер, ви з того трохи оскаженієте, але ж ще нічо’ не бачили. Тамтешні дивитимуться вам просто в очі. Дивитимуться на вас, а в обличчях їхніх так і читається: «Терпіти тебе не можу, ти, сучий сину». Зіткнетеся з шерифовими
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Грона гніву», після закриття браузера.