Читати книгу - "Копальні царя Соломона. Прекрасна Маргарет"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Почувши ці слова, стара відьма здригнулася.
— Звідки ти знаєш ім’я людини, яка давно померла? — різко запитала вона і, не ждучи відповіді, повела далі: — Ніхто не знає, що сталося, але, мабуть, біла людина чогось злякалася, бо кинула долу козину шкуру й утекла з одним лише каменем, тим, що був у її руці. Цей камінь у нього відібрав король, і це той самий, який ти, Макумазан, зірвав із чола Твали.
— Відтоді ніхто тут не був? — запитав я, вдивляючись у темний прохід.
— Ніхто, мої повелителі. Але таємниця дверей оберігалася, і всі королі відчиняли їх, але не заходили, бо легенда мовить, що той, хто зайде сюди, помре не пізніше, ніж через місяць, як померла ця біла людина у горах, у печері, де ти її знайшов, Макумазан. Ось чому наші владики сюди не заходять. Ха! Ха! Я завжди кажу правду!
У цю мить наші очі зустрілися, і я весь похолов. Звідки стара відьма все це знала?
— Заходьте, мої повелителі. Якщо я кажу правду, козина шкура з камінням повинна лежати на долівці. А чи правда те, що тому, хто заходить сюди, загрожує смерть, — це вже ви дізнаєтеся потім. Ха! Ха! Ха! — І, переступивши поріг, вона зашкандибала вперед, несучи з собою світло.
Признаюся, я ще раз завагався, чи йти мені за нею.
— Будь вона проклята! — закричав Гуд. — Ходімо! Ця стара відьма мене не залякає! — І він одразу ж кинувся у прохід слідом за Гагулою.
За ним ішла Фулата, якій усе це, очевидно, було не до душі. Бідолашненька, боялася і зі страху тремтіла всім тілом. Ми з сером Генрі негайно рушили за ними.
Через кілька ярдів у вузькому проході, висіченому в суцільній скелі, Гагула зупинилася. Вона нас чекала.
— Бачите, повелителі, сказала вона, тримаючи перед собою лампу, — ті, хто заховав тут скарби, змушені були поспіхом покинути це місце. Вони боялися, що хтось дізнається про таємницю дверей, і, щоб огородити вхід у тайник, вирішили спорудити тут стіну, але в них на це не вистачило часу.
І вона показала на складені один на одного, що перегороджували прохід, два ряди великих квадратних кам’яних блоків, які мали висоту два фути і три дюйми. Уздовж проходу лежали такі ж брили шліфованого каміння, призначені для дальшої роботи, і, що найцікавіше, вапняковий розчин і кілька лопат, які, наскільки нам дозволив час їх роздивитися, за зовнішнім виглядом були зовсім такими ж, якими користуються робітники і досі.
Тут Фулата, яка вся трусилася від страху й хвилювання, раптом відчула себе кепсько і сказала, що чекатиме нас у цьому місці, оскільки далі йти не може. Ми посадили її біля незакінченої стіни, поклали біля неї корзинку з провізією і лишили саму, щоб вона заспокоїлася.
Пройшовши проходом іще кроків п’ятнадцять, ми раптом опинилися перед дбайливо розфарбованими дерев’яними дверима. Вони були широко відчинені. Той, хто був тут останнім, або забув, або не мав часу їх зачинити.
На порозі цих дверей лежав мішок із козиної шкури, який, здавалося, був наповнений камінням…
— Хи! Хи! Білі люди, — захихикала Гагула, коли на нього впало світло від лампи. — Я казала вам, що біла людина втікала з переляку з цього місця і кинула на землю козину шкуру, що належала жінці. Гляньте, ось вона!
Гуд нахилився і підняв мішок. Він був важкий, і всередині його щось з легким стукотом перекочувалося.
— Присягаюся небом, мені здається — він наповнений алмазами! — сказав він благоговійним шепотом.
Справді, самої лише думки, що маленький мішок із козиної шкури наповнений алмазами, було досить, аби змусити кого завгодно відчути священний трепет.
— Ходімо далі, сказав сер Генрі з нетерпінням. — Ну, шановна леді, дайте-но мені лампу. — І, взявши її з рук Гагули, він високо підняв лампу над головою і переступив поріг кімнати.
Ми поспішили за ним, забувши на хвилю про мішок з алмазами, і опинилися у скарбниці Соломона. При тьмяному світлі лампи ми передусім побачили висічену в масиві скелі кімнату, що мала розмір не більше десяти квадратних футів, а тоді — чудову колекцію слонових бивнів, складених один на одного до самого склепіння. Скільки їх тут, сказати було важко, оскільки ми не могли бачити, який простір вони займають до задньої стіни, але те, що ми могли охопити очима, становило, безперечно, не менше чотирьохсот-п’ятисот найвідбірніших ікол. Однієї цієї слонової кістки вистачило б, щоб збагатити людину на все життя.
“Можливо, — подумав я, — що з цього величезного запасу Соломон узяв матеріал для свого “великого трону зі слонової кістки”, подібного до якого не було в жодному царстві”.
По другий бік кімнати містилося десятків зо два ящиків, схожих на ящики для патронів фірми Мартіні-Генрі, тільки дещо більших і пофарбованих у червоний колір.
— Тут алмази! — заволав я. — Дайте сюди світло!
Сер Генрі підійшов із лампою і освітив верхній ящик, кришка якого, зогнила від часу, незважаючи на те, що тут було сухо, в одному місці була зламана, очевидно самим да Сильвестра. Поспішно запустивши руку в отвір, я витягнув повну жменю, але не алмазів, а золотих монет дуже дивної форми. Ми ніколи не бачили таких грошей, і нам здалося, що на них було накреслено давньоєврейські письмена.
— У всякому разі, сказав я, кладучи золото назад, — ми звідси з порожніми руками не підемо. У кожному ящику, напевно, не менше двох тисяч монет, а всього їх тут вісімнадцять. Я гадаю, ці гроші призначалися для виплати робітникам і купцям.
— А я думаю, — перебив мене Гуд, — це і є скарбниця. Я щось не бачу алмазів, хіба що старий португалець склав їх усі в мішок.
— Нехай мої повелителі подивляться в той темний куток, може, вони там знайдуть каміння, — сказала Гугула, зрозумівши з
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Копальні царя Соломона. Прекрасна Маргарет», після закриття браузера.