Читати книгу - "Переможець отримає все"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Зовсім поруч почали чимось товкти. Залізо дзвеніло, і Віктор зрозумів — хтось намагається щось забити в землю біля самої його ноги. А йому належало тільки триматися. Зціпивши зуби. Удари стали нестерпними, наче це вони тиснули на його руки та ноги, загрожуючи зіштовхнути у прірву.
Черевики вислизнули несподівано, й коліно, вдарившись об каміння, не відчуло болю, а руки, випустивши лом, ковзнули по колесу, яке на диво залишалося нерухомим. І підводячи голову, Віктор уже чіплявся руками за те нерівне, що було під ним. Фура іще якусь мить трималася на місці, та ось знову той самий рух, який йому вдалося до пори зупинити ломом. Навіть шкрябнуло по обмерзлому камінню. Але раптом колесо зустріло нову перешкоду — забитий у землю коротенький металевий кілочок — уламок якогось інструмента. Все.
А негаданий рятівник забивав поруч іще один — зубило. Він лиш коротко озирнувся на Віктора. Це був водій фури.
Спочатку вони просто мовчали. Мовчали, перехиляючи час від часу рідину з гранчаків, сидячи на низеньких ліжках один навпроти одного. У проході між ліжками стояв маленький столик, на якому було кілька нехитрих страв, поданих знизу. Під вікном невеличкого мотелю, першого після перевалу, принишкла врятована фура, мало не торкаючись носом стіни. «Дев'ятка» залізла кудись майже під неї, наче так їй було затишніше під непривітним небом.
Роман дістав портмоне й вийняв із нього дві фотокартки. Вродлива жінка з розпущеним волоссям дивилася, трохи схиливши голову набік. З другої картки сміялося двоє дівчаток — років по сім-вісім, тримаючи в руках іграшку — одну на двох. Можливо, саме про них — усіх трьох одразу — думав цей мовчазний дальнобійник, забиваючи кілок у каміння чи обертаючи кермо за кілька кроків від безодні.
— Твої? — запитав Віктор.
— Мої.
І все. Більше нічого. Він не любив говорити, або не вмів. Ще більше, ніж Віктор.
— Скільки їм?
— П’ять і сім.
— Гарні дівчата. І дружина гарна. Ти молодець.
Віктор налив по новій. Несподівано його також пропекло бажанням, яке Романа переслідувало від самого перевалу — напитися і впасти на ліжко. Саме цього і бракувало зараз. Бій під Каунасом пригадався мимоволі. Оцим тоді й скінчилося. Він «прийняв» стільки, що втратив усі відчуття. Щоправда, тоді було інакше. Кров та агонія, згасання людського життя, яке обірвав він сам, не сходили з-перед очей. Ось від чого тоді було погано. І аж ніяк не від того, що міг і сам отримати кулю. Чому ж тепер так гостро відчувся жах, передчуття можливої загибелі? Що — роки?
— А ти маєш? — запитав Роман.
— Що — маєш?
— Фотки.
— Ні.
— Не возиш?
— Я взагалі нічого не маю. Пий.
Роман вихилив до кінця й подивився на нього. Цього хлопця можна було зрозуміти. Ліва поїздка з лівим вантажем — цінним вантажем. На свій страх і ризик, що називається. Учора на нього не працювала страховка від компанії, з якою пов’язував контракт. Це дійсно міг бути кінець усьому.
— Але ж хтось у тебе є? — у його новому товаришеві поступово прорізалася балакучість.
— Нікого немає. Їж.
— Що — зовсім нікого?
— Нікого.
— Так не може бути.
— Чому ж… Мама давно померла. Тітка ще залишалася — виїхала з сім'єю. Тому нікого. Навіть пса не можу завести — хто годуватиме, як сам по кілька днів у від’їзді?
— А… ну хоч подружка якась?
— Бували й подружки, але ненадовго. Нічого доброго.
— Не склалося?
— Не склалося.
— І що — все життя на колесах та по випадкових бабах?
— Щось схоже на це.
— І що — добре?
— Ні, погано.
Роману наче хотілося ще щось сказати, або запитати, але він передував. Потім пішло про особливості справи — як одного, так і другого. Тут було про що поговорити. Надворі стемніло, і Віктор почав думати про те, щоб уже лягти спати. Все-таки завтра знову в дорогу.
— Вітю, їдьмо до мене в гості, — несподівано сказав Роман.
— Колись поїдемо, — непереконливо погодився Віктор.
— Чому — колись? Хіба твій клієнт умре без цієї «дев’ятки» за тиждень? Не вмре. І моя фірма не вмре. Скажу — заслаб. Пішли всі к чорту. Їдьмо. Скину тільки цей клятий вантаж у Львові, й печемо. Хай йому… Правда. Послухай мене. Я тебе прошу.
— Іншим разом колись.
Але той причепився не на жарт.
— Послухай… — Роман узяв його за плече. — Ти думаєш, я зараз п'яний? Ти думаєш, я забагато випив?
— Ні, звичайно. Навіть по пляшці не буде…
— Ні, ти думаєш. Ну, як собі хочеш. Я взагалі зараз не хотів тобі цього казати. Бо ти скажеш, що я допився. Взагалі не хотів казати. Послухай — їдьмо зі мною. Я тебе з такою жінкою познайомлю… Чесно.
У голосі Романа несподівано зникли п'яні інтонації, й він говорив тепер тихо та серйозно:
— Поїхали. От побачиш. Не сподобається — заберешся і все. Ніхто ж не знатиме — ну просто приїхав до мене в гості. Ви взагалі чимось схожі.
— З ким схожі?
— Ти бачив фотку моєї дружини?
— Ну, ти ж показував…
— І як? Гарна?
— Звісно.
— А її сестра молодша — ще гарніша. Ну, це всі так кажуть. Для мене, ясно, моя найкраща. А всі іншої думки. Знаєш, у неї також життя не склалося. От не склалося — і все. Вона з тих жінок, які гарні й нещасні. А я її знаю як людину. І дуже давно. Повір, не шкодуватимеш. Ти тільки подивишся. І гарна, і
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Переможець отримає все», після закриття браузера.