Читати книгу - "Межі пристойності, Лана Вернік"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Розарія Павлівна нервово ходила по коридору лікарні, коли у ньому з'явилися Злата і Жанна.
— Бабусю! — Злата підскочила до неї, жінка простягнула руку, яку дівчина одразу обхопила обома своїми.
—Злато, — стримано відповіла Розарія, — як ти тут опинилася? Ви вже повернулися? Закінчили?
— Ще ні, ми на трошки. Як Валя?
— Оперують, ще досі оперують... — повільно промовила бабуся й підняла погляд на наступні дві постаті, котрі зайшли зі сходів до коридору. Чоловік, трохи за п’ятдесят, і ще один, молодший. Щось знайоме було в його поставі й обличчі, ця шкіряна куртка… щось дуже знайоме. Вони наблизилися до них і зупинилися.
— Здрастуйте, Розаріє Павлівно, — привітався молодший.
Вона питально поглянула на нього. Хто він? Звідки її знає? Він не з міліції... Невже окрім проблем з мотоциклом є ще щось, чого вона не знає?
— Здрастуйте. А ви хто? Чим зобов’язана?
— Ви мене не пам’ятаєте? — він усміхнувся. Яскрава, вражаюча усмішка осяяла його обличчя. Вона вже бачила її колись, така магнетична заворожуюча краса... і тут Розарія згадала. Від здивування вона прикрила рота рукою.
— Артуре... ти?..
— Так, — він усміхнувся ще ширше.
— Боже мій, ти зовсім не змінився… — вона оглянула хлопця. Він був таким самим, як і під час їхньої останньої зустрічі, чого не можна було сказати про неї.
За ці чотири роки вона постаріла. Трагедія зі Златою… Потім Валя пішла з родини, хотіла жити, як сама знає; інсульт у сина, постійні проблеми з його лікуванням; у Андрія складний період, бунтує; власні хвороби загострилися… A тепер ще й ця аварія… Все це відобразилося на її зовнішності не найкращим чином. А ця ніч взагалі коштувала їй доброго відрізку життя. Артур стояв навпроти неї такий самий, як ожилий спогад з минулого. Гарний, молодий, усміхнений… Що він тут робить? І Злата не здивована його появі… — Як ти тут опинився?
— Привіз Злату й Жанну.
Розарія подивилася на онуку.
— Привіз? Але… як ви зустрілися?
— Випадково, — він поглянув на Злату поглядом повним ніжності й обожнювання, від якого у Розарії стислося все всередині. Так само він дивився на її онуку і тоді… Якби ж ТОДІ вона знала, яка трагедія станеться з дівчиною, то нізащо б не відмовилася від усіх його пропозицій прогулянок і кав’ярень…
— Не зовсім згоден з таким визначенням, я б сказав, що вас знову звів Бог. Розаріє Павлівно, я Олексій, батько Артура, — він простягнув їй руку
— Дуже приємно з вами познайомитися, — сказала вона, подала руку, і він її легенько потис.— Але як ви тут всі опинилися?
— Так сталося, що Артур декілька днів тому приїхав у справах зі своїм батьком у пансіонат в Решетилівці, де ми працюємо. Там ми знову зустрілись. А коли він почув про те, що сталося з Валею — запропонував свою допомогу… — пояснила Злата трохи сумбурно, але як змогла в цей момент.
— То ти теж?... — Розарія питально поглянула на нього.
— Ні, я не з церкви, якщо ви це маєте на увазі. Я атеїст. А мій батько — віруючий, — Артур сказав це досить стримано.
— Не дуже розумію… Але ж якщо ти не… то як?..
— Я представник однієї з церков, що займається підготовкою літніх християнських таборів, — сказав Олексій. — Водій, який мав їхати зі мною, потрапив до лікарні з апендицитом, терміново потрібно було знайти заміну, і нам дивом вдалося вмовити мого сина його замінити. Без особливого бажання, але він погодився. А вже по приїзді в Решетилівку Артур зустрів Злату і, сподіваюся, не шкодує, що погодився.
Артур нічого не сказав, просто дивився на Злату. Він навіть не хотів згадувати про те, що міг відмовитися і вони б не зустрілися, що якби поїздку запропонував особисто батько — то він відмовився б однозначно, а хитрий хід з боку Людмили, щоб про поїздку попросила Ліза, виявився доленосним. І навіть якби потім, після відмови, батько намагався розповісти йому про художницю на ім'я Злата — Артур міг би не почути його. Він не любив говорити з батьком про його церковні справи, особливо після поїздки в Німеччину, тому міг би просто не прислухатись до розмови… Він погодився. І зараз він тут, вирішує проблеми заради неї...
— Отже, доля, — Розарія закивала головою, — Від неї не втечеш.
— Бабусю, це Артур дав гроші на операцію Валі, — сказала Злата.
— Вранці тут був такий кругленький, Вадим… Він казав, що хтось пожертвував гроші для операції… — вона розгублено дивилася то на онуку, то на Артура. — Цей хтось — ти?
— Так, — сказав брюнет і, кивнувши, додав, — я б ще хотів владнати справи з мотоциклом. Як можна вийти на тих хлопців?
— Я… Я не знаю, з ними говорили Марина і Андрій… Ті чоловіки вимагали заставу… — Розарія опустила очі.
— Але яку заставу вони могли дати?.. — Злата знала, що ніяких цінностей Марина і Андрій не мали, бо все йшло на лікування її батька. Думка прийшла як удар. — КАБЛУЧКА…
Очі Розарії розширилися.
— Як ти знаєш?
— Вони дали їм бабусину каблучку?! — здивувалась Злата. Не те, щоб вона була дуже падка на прикраси, але це була єдина річ, котра дісталась їм від загадкової померлої родички.
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Межі пристойності, Лана Вернік», після закриття браузера.