Читати книгу - "Чорний принц, Айріс Мердок"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
— Так, усі, будь ласка. Не забудьте жодної.
— І вірші, сер?
— Так.
Я навіть не знав, що Арнольд пише вірші. Що ж я за негідник такий!
Я також придбав зібрання творів Шекспіра в шістьох томах, щоб віддати їх Джуліан замість «Гамлета», коли настане час, і, всміхаючись, рушив додому.
Зайшовши на подвір’я, одразу побачив Ріґбі, мого сусіда згори. Я зупинив його й розпочав сердечну розмову про гарну погоду, аж тут він сказав: «Там хтось чекає на вас біля дверей». Мені перехопило дух, я перепросив і побіг. Але виявилося, що на мене чекав чоловік. Його гарно вбрана військова постать кидалася в очі.
Помітивши мене, Роджер заговорив:
— Послухай, перш ніж ти скажеш мені…
— Любий Роджере, заходь, вип’ємо чаю. А де Меріґолд?
— Вона залишилася внизу, в якійсь кав’ярні.
— Тоді йди швиденько й миттю приведи її сюди, ну ж бо. Мрію знову побачитись із нею! Я поставлю чайник і приготую горнятка.
Роджер витріщився на мене й похитав головою так, наче подумав, що я втратив глузд, проте таки пішов привести Меріґолд.
Меріґолд причепурилася, їдучи до міста: наділа маленький синій полотняний капелюшок, одягла білу лляну сукню без рукавів, темно-синю шовкову блузку й червоно-біло-синій шарф, що здавався недешевим. Своїм виглядом вона трохи скидалася на морячку з музичної комедії. Дівчина дещо округлилась і мала притаманний вагітним жінкам набундючений, самовпевнений і самовдоволений вигляд. На засмаглих щоках розквітнув глибокий рум’янець — свідчення здоров’я й щастя. Меріґолд постійно всміхалася очима, і неможливо було змусити себе не всміхатися їй у відповідь. Мабуть, на вулиці за нею залишився слід щастя.
— Меріґолд, яка ж ви красуня!
— Що це за гру ти вигадав? — буркнув Роджер.
— Сідайте, сідайте, будь ласка, вибачте, але ви обоє такі щасливі, я просто не можу опанувати себе. Меріґолд, ви скоро станете матір’ю?
— Це якийсь схиблений жарт?
— Ні-ні! — Я розставляв горнятка на тумбочці з червоного дерева. Стілець Джуліан я вже відсунув подалі.
— А вже за хвилину ти знову поводитимешся огидно.
— Роджере, прошу, розслабся, будь ласка, поговорімо спокійно, будьмо одне з одним розсудливими та ввічливими. Мені дуже шкода, що там, у Брістолі, я так негарно повівся з вами обома. Я засмутився через Прісциллу й досі засмучений, але не вважаю вас нечестивцями. Мені відомо, як таке стається.
Роджер скривився в бік Меріґолд. У відповідь вона засяяла усмішкою.
— Я хочу пояснити тобі суть справи, — сказав чоловік. — І хочу, щоб ти зробив для нас дещо, якщо не заперечуватимеш. Перш за все, ось. — Він поклав на підлогу біля моїх ніг велетенську роззявлену сумку.
Я глипнув униз, а потім узявся копирсатися в ній. Намисто та інші прикраси. Емаль. Невеличка мармурова (чи щось таке) статуетка. Два срібних кубки та ще деякі дрібнички.
— Вам пощастило, Прісцилла буде в захваті. А що з норкою?
— До цього я й веду, — повідомив Роджер. — Боюся, я продав її. Коли ми бачилися востаннє, її вже було продано. Ми з Прісциллою домовлялися, що це хутро буде інвестицією. Я віддам їй половину прибутку. Найближчим часом.
— Вона може не турбуватися, — утрутилася Меріґолд, притискаючи свій елегантний синій шкіряний черевик до Роджерового. Вона постійно рухала рукою, і її рукав легенько й ритмічно торкався його.
— Усі прикраси тут, — запевнив Роджер, — і дрібнички з її туалетного столика. Одяг Меріґолд запакувала в три скрині. Куди нам їх надіслати?
Я записав адресу в Ноттінґ-Гілл.
— Я не поклала всю стару косметику, — додала Меріґолд, — а ще там була купа старих поясів зі шлейками й такого…
— А ти можеш сказати Прісциллі, що ми хочемо одразу дістати розлучення? Звичайно, я щомісяця платитиму гроші на її утримання.
— Ми не збідніємо, — погодилася Меріґолд, торкаючись своїм рукавом Роджерового. — Коли малятко народиться, я повернуся на роботу.
— А ким ви працюєте?
— Я стоматолог.
— Вам пощастило. — Я засміявся від незаплямованої joie de vivre. Кумедно, така чарівна дівчина — дантист!
— Ти ж обов’язково розповіси про нас Прісциллі? — урівноважено перепитав Роджер.
— Так, так. Усе буде добре — і все буде добре, як зауважила Джуліан.
— Джуліан?
— Джуліан Баффін, дочка мого друга.
— Вона донька Арнольда Баффіна? — поцікавилася Меріґолд. — Я обожнюю його книжки, він мій улюблений письменник.
— Вам уже час, діти мої, — сказав я, підводячись. Я не міг дочекатися, щоб лишитися на самоті зі своїми думками. — Якнайкраще владнаю все з Прісциллою. Залишилося лише побажати вам обом щастя.
— Зізнаюся, ти мене здивував, — відгукнувся Роджер.
— Те, що я по-свинськи поводитимусь із вами, не допоможе Прісциллі.
— Ви такий милий, — сказала Меріґолд. Я подумав, що вона поцілувала б мене, якби Роджер рішуче не потягнув її до дверей.
— Цьомки-бомки моєму улюбленому стоматологові! — крикнув я їм навздогін.
— Він, мабуть, п’яний, — пролунав голос Роджера, коли я зачинив двері.
Я повернувся до вітальні та впав долілиць на чорний вовняний килимок.
* * *
— Угадай, що в мене в сумці! — сказав я Прісциллі.
Був вечір того самого дня. До будинку мене пустив Френсіс. Крістіан ніде не було видно.
Прісцилла досі перебувала в «новій» спальні нагорі з пошарпаним штучним бамбуком на стінах. Чорні простирадла на овальному ліжку були скуйовджені — Прісцилла, поза сумнівами, щойно встала.
Тепер вона сиділа в схожому на лікарняний білому халаті на ослінчику навпроти страшенно блискучого туалетного столика. Коли я прийшов, вона роздивлялася себе в дзеркало і, привітавшись зі мною без усмішки, повернулась до свого заняття. Сестра до білизнú напудрила обличчя, намалювала криваво-червоним губи й мала гротескний вигляд, наче підстаркувата гейша.
Вона не відповіла мені, а потім раптом схопила велику банку з масним кольдкремом і заходилася рясно штукатурити ним обличчя. Крем змішався з помадою й почервонішав. Прісцилла розмащувала рожеву суміш по обличчю, жадібно вдивляючись собі
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Чорний принц, Айріс Мердок», після закриття браузера.