Читати книгу - "Створи щось. Історії, які неможливо (не) прочитати"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Із затишку свого спального мішка він набрав номер, який знав на пам’ять.
— Дюймовочко?
Це було її фестивальне ім’я. У зовнішньому світі вона трималася даного їй батьками імені — Слоун. Місіс Слоун Робертс. Він запитав:
— У тебе все гаразд?
Вона перепитала:
— У тебе все гаразд?
Утомлено він відповів:
— У нас тут був один інцидент, але його залагоджено.
— Ладлоу?
Він, після вагання:
— Не хвилюйся.
Він чув, як вона чекає. Він слухав її, на щось зважуючись. Він чув, як за стінками намету вибудовується ревіння піщаної бурі. Вишаровуючи пустелю дочиста. Стираючи з пам’яті крики спалюваного живцем убивці. Він не мав певності, звідки взялися його наступні слова. Поки ніхто з них не говорив, він чекав, що ця мовчанка глибшатиме. Він чекав іще. Нарешті він заговорив:
— Якось собака потрапив до нас у школу, було таке один раз. Я навчався в четвертому класі. Той собака всюди бігав і все облизував. Мені було вісім років, і той пес дав мені розуміння, чим я жертвую, назавжди[175].
Це все, що спало йому на думку. Він сказав своє слово.
Слоун чи Дюймовочка, здалося, вона розуміє. Дружина зреагувала на подачу:
— Діти реготали, бавилися, ще б пак — побачити ягня в школі[176].
Вона зрозуміла. Сидіти вдома — це прирікати їхніх дітей на майбутнє без змін. А тут колиска кращої цивілізації. Вона мусить це розуміти. Це не криза середнього віку і не тимчасова підміна, а справжній вибір. Шукачі просвітлення завжди відходили в пустелю в гонитві за якоюсь великою відповіддю.
— Я подумав, — промовив він з надією, — може, наступного року ми сюди всі разом приїдемо, на цей фестиваль, родиною.
Він відпливав у сон.
Холодним голосом, м’яко, проте не без співчуття, його дружина сказала:
— Не буде фестивалю наступного року.
Веселкове Сяйво здивувався, як близько і чітко, попри цей вітер, звучить її голос.
Голос у неї стишився до муркоту. Якогось глузливого муркоту. І вона погукала:
— Ладлоу?
Вона сказала:
— Я запропоную тобі угоду.
— Угоду, — луною відгукнувся він, не впевнений, що правильно розчув.
— Якщо ти приїдеш додому, — сказала вона, — я припиню вбивати твоїх людей.
Веселкове Сяйво вмент отямився. Він їй нічого не розповідав. Суничне Тістечко не мала її номера. Крім нього, ніхто не знав її номера.
Вона прошепотіла:
— Метальна зірка в потилицю одному ідіоту з Болотяних Людей… такий дзвіночок тобі про щось говорить?
Тут геть усі користуються вигаданими іменами. Багато хто носять маски. Чи здатна на таке Слоун? Так, колись вона сама була дикою, вся в струпах грязі. Коли вони вперше зустрілися, вона була метальницею в дуеті «летючі ножі». Але ж тепер вона матуся, що возить машиною дітей на тренування з європейського футболу.
Голос у телефоні запитав:
— Як ти гадаєш, хто розповів твоїй телевізійній подружці про код «Кучерява М’ята»?
Він запитав:
— Де Ліса й Бенні?
— З їхньою бабусею Робертс.
Ладлоу Робертс спитав:
— Поки їхня матуся мордує паліїв?
Це вона була сьогодні тим клоуном, що дивився на нього наврочливим оком. Тим сумним клоуном у натовпі. А ввечері вона дозволила їм стратити невинну людину і танцювала серед хутряних, і зомбі, і всяких інших гультяїв у машкарі. Справжній монстр серед уявних.
Слухаючи, він почувався дедалі важчим і важчим — так, наче замість свого фіолетового спального мішка він лежав у ванні, з якої навкруг нього витікала тепла вода. Втративши плавучість, він почав відчувати повноцінну вагу своїх кісток і плоті. Раптовий тягар, занадто важкий, щоб його посунути. Масивну незграбність когось мертвого.
Голос у телефоні приписував:
— Завтра ти перед ким треба вибачишся і приїдеш додому до того, як я уграю наступного.
А після паузи:
— Вирішуй сам.
І обірвала зв’язок.
Це вітер, цей вітер робив людей скаженими. У гущині цього розвіяного піску вона може перебувати за якихось кілька футів звідси. Наметове містечко переповнене п’яними й очманілими від наркотиків юнаками, і, якщо той мертвий ніндзя був вартий довіри, вона вкрала арсенал його заточеної, вигостреної, як бритва, зброї. Вона знала: якщо він викличе поліцію, всій цій гульні кінець. Кінець назавжди,
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Створи щось. Історії, які неможливо (не) прочитати», після закриття браузера.