Читати книгу - "Третя крапля магії, Лариса Лешкевич"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Сетао був найбільшим серед чотирьох об'єднаних міст Краю Бурхливих річок і вважався основним центром прийняття рішень, незважаючи на те, що в кожному місті був свій, обраний всенародно, правитель.
Раз на три роки, на літнє сонцестояння скликалася велика міська рада, що складалася з найшанованіших жителів Сетао і, разом, приймали вони непросте рішення: чи має право нинішній владика продовжити термін свого правління, чи він не справляється з обов'язками, тому його слід усунути від влади і дозволити іншому, більш гідному претенденту виявити свій талант мудрого керівника.
Чим більше розростався Сетао, тим біднішими ставали його околиці, – туди стікалися всі ті, кому не було чого втрачати у своєму власному місті, ті, у кого не залишалося іншої надії, крім спробувати щастя на новому місці. Але щастя найчастіше вислизало з рук, тому вони будували хатини по околицях міста і промишляли найважчою роботою, а іноді просто жебракували на міському ринку.
Подібний стан справ не влаштовував ні старійшин міста, ні його жителів, але як це виправити ніхто не знав. Влада поки що не наважувалася гнати новоприбулих із міста, не було в Сетао такої традиції.
Але бідність змушувала людей робити вчинки, які колись відбувалися дуже рідко, тому й каралися досить м'яко. Вважалося, що муки совісті – саме собою достатнє покарання. Але чим біднішими ставали люди, тим менше докорів совісті вони відчували, – кожен прагнув вижити.
Магія більше не оберігала місто, як раніше, і нащадки чарівників розуміли, що тепер все залежить тільки від їхніх власних якостей, від їхньої вправності та вміння. Тому люди перестали щедро ділитися з іншими, а почали накопичувати все, що можливо для себе та майбутніх поколінь.
Сайм і Лемі прибули до Сетао якраз напередодні скликання великої ради.
Починався перший день ярмарку, яка незмінно проводилася щороку на честь літнього сонцестояння та виборів нового міського владики. Незважаючи на ранній час, місто було надзвичайно жвавим.
Ніхто з перехожих не звернув уваги на незнайомих вершників, хіба кілька жінок ковзнули цікавими поглядами по їхніх струнких постатях, розгорнутих плечах і красивих зосереджених обличчях.
– Зупинимося у готелі. Він, мабуть, знаходиться десь неподалік ринку, – тихо промовив Сайм.
– Скоріш, он той будинок і є готель! – Лемі вказав на двоповерхову кам'яну будівлю, розташовану праворуч, у глибині вулиці, досить похмуру на вигляд, з кованими двостулковими дверима, над якими крутилася вивіска, зображуюча скачучого коня с розпластаним хвостом.
– Чарівний притулок! – прочитав Сайм назву готелю, недовірливо посміхнувся, оглядаючи почорнілі, в тріщинах стіни і скривився від задушливого, неприємного запаху підгнивших овочів і фруктів, що наповнював ранкове повітря і доносилося, очевидно, з боку міського ринку.
Ще пахло шкіряною збруєю і плавленим залізом, а вдалині вже чувся глухий стукіт важкого молота, що б'є по ковадлі.
Молодий заспаний працівник, сонно посміхаючись і прикриваючи рукою позіхання, відчинив скрипучі дерев'яні ворота, які вели на подвір'я.
Хазяїн – довготелесий, худий, як жердина, з захопленим виразом на рум'яному обличчі, зустрів гостей біля бічних дверей, окинув оцінюваним поглядом їхню поставу, одяг, коней і задоволено хмикнув у руді вуса.
– Окремі стійла для ваших чудових коней? – олійним голосом поцікавився він.
– Звичайно! Про витрати не думайте. Ми платимо за все, – відповів Сайм.
Господар кивнув і спитав діловито:
– Надовго до нас?
– Ще не знаємо, – Сайм знизав плечима.
– Кімнати братимете?
– Так! Поки що на одну ніч, а там визначимося… Хотілося б отримати суміжні, але з різними входами, – сказав Сайм, – Знайдуться?
– Звичайно! – Вигукнув господар з поклоном, – Тут знайдеться все, що забажаєте! Прошу за мною, панове!
Наметаним оком господар готелю визначив, що важливі гості, які не були схожі на звичайних людей, прибули, швидше за все, з Етеляни чи Лянсиди, але питати безпосередньо він не наважився і приборкав свою цікавість, розважливо вирішивши, що краще не втомлювати їх тепер зайвими розпитуваннями. Він сподівався, що за обідом чи вечерею, пригубивши терпкого й міцного вина, гості почнуть розмовляти і самі розкажуть про себе.
Перед сонцестоянням відвідувачів у місто, звичайно, прибувало чимало, але не у кожного були гроші на готель, тому господар частіше здавав приміщення для зберігання будь-якого товару і з цього мав непогані гроші, особливо в щорічний ярмарок, коли в Сетао з'їжджалися продавці, покупці і просто цікаві з інших міст та поселень Землі Процвітання.
Довіривши втомлених коней турботам умілого працівника, всі троє піднялися вузькими темними сходами на другий поверх. Хазяїн ішов попереду, тримаючи в руці масляну лампу.
Саймі і Лемі переглянулися в напівтемряві, і обидва внутрішньо здригнулися, представивши, в яких умовах доведеться їм існувати кілька днів.
Провівши гостей коридором, господар відчинив крайні двері і вимовив з непідробною гордістю:
– Ось ці! Найкращі в моєму готелі!
Побоювання не справдилися. Кімнати виявилися світлими і просторими, не захаращеними зайвими меблями і навіть із фіранками на вікнах, крізь які всередину проникали рожеві сполохи світанка.
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Третя крапля магії, Лариса Лешкевич», після закриття браузера.