Читати книгу - "Та ви жартуєте, містере Фейнман! Пригоди допитливого дивака, Річард Фейнман"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Початок обіцяв багато, усе йшло дуже добре. Дівчина була дуже мила й приязна. Невдовзі вона вже тулилася до мене, я її обійняв. Тоді заходить двоє чоловіків і сідають за сусідній столик. Але, коли підійшла офіціантка, вони вийшли.
— Бачив тих хлопців? — питає новоспечена подружка.
— Так.
— Це друзі мого чоловіка.
— Та невже? І що це значить?
— Ну, я щойно вийшла заміж за Джона Великого, — вона згадує дуже відоме ім’я, — і ми трохи посварилися. У нас медовий місяць, а він тільки грає і грає. Абсолютно не звертає на мене уваги. Я вирішила піти розвіятися, але він шпигує за мною і перевіряє, що я роблю.
Вона попросила, щоб я відвіз її в мотель, — ми поїхали на моїй машині. По дорозі я питаю:
— А як же Джон?
— Не хвилюйся, — відповідає, — просто дивись, чи нема поблизу великої червоної машини з двома антенами. Якщо нема, то і його нема.
Наступного вечора я повів «гібсон»-дівчину і її подругу на нічне шоу в готель «Срібний черевичок», там виступи починалися пізніше, ніж в інших готелях. Дівчата з інших шоу любили туди ходити, коли вони входили в залу, конферансьє називав імена. І от заходжу я в залу під руку з двома красивими танцюристками, а він оголошує:
— Міс Така-то і міс Така-то з «Фламінго»!
І всі на нас дивляться. Це було так класно!
Ми сіли за столик біля бару, і невдовзі починається якась суєта: офіціанти пересувають столики, входить охорона з пістолетами. Зараз прийде якась знаменитість. Усі чекають Джона Великого!
Він прийшов у бар, сів за сусідній столик, і одразу два його хлопці захотіли потанцювати з моїми дівчатами. Вони пішли танцювати, я сиджу за столиком один, коли підсаджується до мене Джон.
— Як дєлішкі? — питає. — Що робиш у Вегасі?
Я не сумнівався, що він дізнався про мене і свою дружину.
— Нічого особливого, дурня всяка… (Треба ж показати, що я крутий перець, правда?).
— І давно ти тут?
— Днів чотири-п’ять.
— Ага, ясно. Слухай, а ми з тобою не зустрічалися у Флориді? — питає.
— Ну, не знаю…
Він назвав одне місце, друге… Я не розумів, до чого він веде.
— Я знаю, — каже він. — Це було в «Ель Марокко». («Ель Марокко» — великий нічний клуб у Нью-Йорку, туди часто ходять всякі помітні люди, наприклад, професори теоретичної фізики, правда ж?).
— Напевно, — погоджуюся.
І все думаю, куди ж він хилить. Нарешті він присувається до мене і каже:
— Слухай, а познайом мене з твоїми дівчатами, коли вони відтанцюють?
Так от що йому треба, — він поняття не мав, хто я такий! Я представив його дівчатам, але мої танцюристки сказали, що втомилися і хочуть додому.
Наступного дня я побачив Джона Великого у «Фламінго» — він стояв у барі, говорив з барменом про фотоапарати і фотографував. Фотолюбитель чи що: у нього було багато всяких прибамбасів і фотоапаратів, але молов він про них якісь дурниці. Я вирішив, що ніякий він не фотолюбитель, а просто багатій, який купує собі фотокамери заради забави.
На той момент я вже зрозумів, що він не знає про мої походеньки з його дружиною, він просто хотів поговорити, бо йому сподобалися мої супутниці. Тоді я вирішив зіграти у гру і придумав для себе роль: буду асистентом Джона Великого.
— Привіт, Джон, — кажу. — Давай познімаємо. Я потримаю спалахи.
Кладу спалахи і прибамбаси в кишеню, ми починаємо знімати. Я подаю йому спалахи, висловлюю якісь поради — йому все це подобається.
Ми пішли в «Останній кордон» пограти, і він почав вигравати. Готелі хочуть, щоб крупні гравці грали якомога довше, але я бачив, що він хоче піти. Проблема в тому, як зробити це красиво.
— Джон, нам пора йти, — кажу я серйозним голосом.
— Але фішка якраз пішла, я виграю.
— Так, але в нас зараз зустріч.
— Окей, піджени мою машину.
— Звісно, містере Великий.
Він дає мені ключі і каже, яка машина. (Я не виказував, що знаю яка).
Виходжу на парковку й одразу бачу велику класну машину з двома антенами. Сідаю, вставляю ключ, — а вона не заводиться. У ній була автоматична коробка передач; такі машини щойно з’явилися на ринку, я ще таких не бачив. Дивлюся, що до чого, випадково зачіпаю важіль «ПАРКОВКА» — і машина заводиться. Я дуже обережно, наче машина коштує мільйон доларів, підрулюю до входу в готель, підходжу до стола, за яким він усе ще грає, і кажу:
— Машину подано, сер!
— Я мушу йти, — каже він, і ми виходимо.
Він садить мене за кермо і каже:
— Поїхали в «Ель Ранчо». Ти знаєш там дівчат?
Я досить добре знав одну дівчину звідти:
— Так, — відповідаю.
Я вже не сумнівався, що він продовжує почату мною гру тільки для того, щоб познайомитися з дівчатами, тож піднімаю делікатне питання:
— Я нещодавно познайомився з вашою дружиною…
— З моєю дружиною? Але моя дружина не в Лас-Вегасі.
Я розповів йому про дівчину, яку зустрів у барі.
— А! — каже він. — Я зрозумів. Я зустрів цю дівчину і її подругу в Лос-Анджелесі і привіз їх у Лас-Вегас. Першим ділом вони сіли на мій телефон і годину базікали з подружками в Техасі. Я розсердився і викинув їх геть. А тепер вона ошивається тут і всім розповідає, що вона моя дружина.
Так от що тут відбувалося!
Ми приїхали в «Ель Ранчо», шоу мало початися через п’ятнадцять хвилин. У залі було повно людей, вільного столика не знайти. Джон підійшов до мажордома і сказав:
— Я хочу столик.
— Так, сер, містере Великий! Дві хвилини.
Джон дав йому чайові і пішов грати. Я тим часом зайшов за куліси, де дівчата готувалися до виходу, і спитав свою подругу. Вона вийшла до мене, я пояснив, що зі мною буде Джон Великий і він хоче,
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Та ви жартуєте, містере Фейнман! Пригоди допитливого дивака, Річард Фейнман», після закриття браузера.