Читати книгу - "Фірма"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Він усміхнувся і роззирнувся довкола.
— У нас є ще один вихід. Ми можемо вийти просто зараз у ці двері, придбати два квитки до Сан-Дієго, проскочити через кордон і до кінця наших днів їстимемо черепашок.
— То ходімо.
— Та вони, напевно, за нами прослідкують. Мені так щастить, що в Тіхуані на нас вже чекатиме з загоном головорізів Олівер Ламберт. Не вийде. Просто подумай.
— А Ламар?
— Я не знаю. Він тут вже шість-сім років. І напевне про все знає. А Ейвері вже партнер, отже, він в усьому замішаний.
— І Кей?
— Хто ж знає? Дуже схоже на те, що жодна з дружин нічого не знає. Я над цим, Еббі, чотири дні мізкував, і вважаю, що в них прикриття надзвичайне. Фірма ззовні здається саме такою, якою повинна бути. Вони кого завгодно задурять. Тобто, хіба можу я, чи ти, чи будь-який претендент на роботу в фірмі навіть уявити про такі оборудки? Все продумано досконало. Хіба що тільки те, що про все відомо ФБР.
— А тепер ті федерали чекають, що ти за них виконаєш брудну роботу. Чому вони обрали тебе, Мітчу? У фірмі ж сорок юристів.
— Бо я про це ще нічого не знаю. Я — підсадна качка. Ефбеерівцям невідомо, коли саме новачкам мов сніг на голову, скидають всю правду, тому поки що вони не пробуватимуть завербувати когось іншого. Так сталося, що саме я — новачок, тож на мене й порозставляли сильця одразу по тому, як я здав екзамен.
Еббі закусила губу, важко було стримувати сльози. Порожнім поглядом вона тупилася в двері.
— І вони чують кожне наше слово, — замислено промовила вона.
— Ні. Лише телефонні розмови й те, що звучить вдома та в автомобілі. Однак ми можемо вільно зустрічатися в ресторанах. Завжди знайдемо можливість вийти на патіо, звісно, триматися подалі від дверей. А вже для найбільшої впевненості треба причаїтися за сараєм і там поговорити пошепки.
— Ти що, намагаєшся навіть жартувати? Сподіваюсь, що ні. Тепер не час для жартів. Я тут така налякана, зла, сиджу, збита з пантелику, не знаю, що ж робити. Я боюся у власному будинку слово мовити. По телефону страшно зайвого бовкнути, навіть коли помилково набрала чужий номер. Щоразу від дзвінка я підстрибую й не зводжу погляду з апарата. Тепер ще й це?
— Тобі треба випити келих вина.
— Мені треба випити десять келихів.
Мітч обхопив руками її руку, міцно потис.
— Зажди-но. Я бачу знайому фізіономію. Не озирайся.
Вона затамувала подих.
— Де?
— В кінці стійки бару. Ти всміхайся й дивися на мене.
На високому барному табуреті сидів і уважно дивився в телеекран засмаглий білявий молодик у яскравому біло-синьому светрику, які полюбляють альпіністи. Здавалося, щойно з гір. Та Мітч вже бачив засмаглу шкіру, біляві бакенбарди й вуса десь у Вашингтоні. Він придивився пильніше. Блакитне світло екрану трохи освітлювало обличчя, а Мітча ховала темрява. Той підняв пляшку з пивом, трохи повагався, а тоді — ось зараз! — кинув погляд у закуток, де пригорнулися одне до одного Мак-Діри.
— Ти впевнений? — крізь стиснуті зуби вичавила запитання Еббі.
— Так. Він був у Вашингтоні, лише не згадаю, де саме. Та я його двічі там бачив.
— Він один з них?
— Як же я можу бути впевненим?
— Ходімо вже звідси.
Мітч залишив на столі двадцятку й пішов з Еббі до автомобіля.
За кермо «пежо» він сів сам, виїхав зі стоянки, розплатився зі службовцем, і вони помчали до центру міста. Після п’яти хвилин мовчанки Еббі нахилилася й прошепотіла йому на вухо: «Можна вже говорити?». Він похитав головою.
— Як тут було з погодою, поки мене не було?
Еббі аж очі закотила, відвернула погляд до вікна.
— Холодно. Вночі, казали, сніжок випаде.
— У Вашингтоні весь тиждень температура була нижче нуля.
На це Еббі здивовано витріщилася.
— Зі снігом? — запитала з піднятими бровами й широко розплющеними очима.
— Ні. Було вогко й холодно.
— Але ж і збіг! І в нас холодно, і там холодно.
Мітч навіть пирснув тихенько. Вони мовчки виїхали на окружну дорогу.
— Як гадаєш, хто має виграти Суперкубок?
— «Ойлерс».
— Справді? Ти так гадаєш? А я за «Редскінс». У Вашингтоні тільки про це й розмов.
— Та ну! Схоже, що то місто для самих розваг.
Знову тиша. Еббі притулила до рота верх долоні й сконцентрувала погляд на вогниках від передніх автомобілів. В ці хвилини, збита з пантелику, вона все ж спробувала би щастя в Тіхуані. Її чоловік, який третім за результатами закінчив курс навчання у самому Гарварді, перед яким розстеляла червону доріжку Волл-стріт, який мав можливість піди працювати куди завгодно, в будь-яку фірму, він зв’язався з... мафією! А в тої на поясі вже є трофеї — п’ять убитих юристів. І вони не вагаючись здобудуть шостий — її чоловіка! І враз у голові завирували згадки про численні розмови із Кей Квін. Фірма вітає народження дітей! Фірма дозволяє, щоб дружини мали роботу, але не весь час. У фірму не беруть на роботу тих, чия родина має гроші. Фірма вимагає бути їй відданим. У фірмі найнижчий по країні показник плинності кадрів. Авжеж, воно й не дивно.
Мітч уважно за нею спостерігав. Минуло двадцять хвилин їзди від аеропорту, і «пежо» зручно примостився в гаражі поруч із «БМВ». Тримаючись за руки, вони підійшли до краю подвір’я.
— Це безглуздя, Мітчу.
— Так, але все так і є. Від цього нікуди не дінешся.
— Що ж нам робити?
— Я не знаю, крихітко. Та треба діяти, і швидко. І не можна помилятися.
— Мені страшно.
— Мені моторошно.
Тарранса довго чекати не довелося. Вже за тиждень Мітч помітив його, коли тікав від холоду, проминаючи будівлю федеральних служб у північній частині Мейн-стріт, за вісім кварталів од будинку Бендіні. Зо два квартали той ішов слідом, а потім прослизнув до невеличкої кав’ярні з широкими вікнами, що виходили на вулицю, або, як її ще в місті називали, Мол. Проїзд для автомобілів на Мейн-стріт у Мемфісі був заборонений. Поверх асфальту поклали кахлі, і колишня дорога перетворилася на типовий пішохідний бульвар. Подекуди траплялися деревця, абсолютно непотрібні, вони простягували голе віття до будинків. Понуро й безцільно тут тинялися п’янички і безхатьки, випрошуючи гроші
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Фірма», після закриття браузера.