Читати книгу - "Коли закінчиться ненависть , Лада Короп"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Минуло два тижні.
– Ось, моя пані, прийміть, будь ласка, ці ліки. Ваш лікар казав, що це обов'язково, – Агата наче квочка крутиться біля мене.
– О, Агато, як мені це набридло. Я вже більше не можу, – починаю трохи скиглити.
– Треба, дорогенька. Треба, – наполягає Агата.
– Ні, досить. Піду трохи прогуляюся містом. Мені треба подумати, – кажу.
Встаю з ліжка і йду збиратися. Коли я повністю готова, то набираю Ніку. Останнім часом мені важко весь час бути одній. Постійно лізуть в голову думки про Ореста. Як він там? Що з ним? Не можу з собою нічого зробити. Й забути його теж не можу. Це напевно покарання для мене з небес. Це неможливе кохання. Ми з Нікою вирішуємо піти на каток. Там завжди гучно й багато людей. Саме те що мені зараз потрібно. Коли сеанс катання закінчився ми йдемо до невеликого дерев'яного будиночка, де продають гарячі напої.
– Ну як трохи розслабилася? – питає в мене Ніка.
– Так. Все добре.
– Така гарна погода сьогодні. Еге ж?
– Так. Зима потихеньку вступає у свої права. Навіть не віриться, що скоро Новий рік, – підмічаю.
– Ну так. До речі ти не хочеш зустріти його з нами? – Кого? – Новий рік. Ми з Лучано їдемо у Буковель. На чотири дні. Ти з нами? – цікавиться Ніка.
– Мені якось не зручно. Ви пара, а я буду наче п'яте колесо.
– Заспокойся. Ми ж не в одному номері будемо жити. Поїдеш з нами. Відпочинеш. Може з кимось познайомишся, – посміхається Ніка.
– Не хочу ні з ким знайомитись. Особливо після історії з Орестом. Ніко я не хочу більше страждати, – кажу чесно.
– Не кажи, дурниць. Ти обов'язково зустрінеш справжнє кохання. Просто тобі потрібно пережити розлуку з Орестом. Та й взагалі той жах, що він накоїв.
– Ти розумієш, що найгірше те, що я досі його люблю. І мені не хочеться навіть думати про іншого чоловіка поряд з собою.
– Навіть не знаю, що сказати... Але дуже сподіваюся, що це мине, – Ніка ніяковіє. Потім починає поправляти шапку.
– Марто. Марто, доброго дня, – чую чоловічий голос, який гукає мене. Дивлюся у далечінь прикриваючи лоба долонею. До нас з Нікою наближається доволі знайома фігура.
– Ігор Миколайович. Доброго дня, – зітхаю, коли впізнаю чоловіка.
– Як ви? Бачу не проводите час дарма. Молодець, – хвалить мене Ігор Миколайович.
– Так. Вирішила з подругою сходити на каток. Щоб трохи розвіятись.
– До речі я Домініка. Приємно познайомитися, – каже подруга й простягає руку Ігор Миколайовичу.
– Мені також. Ігор Миколайович Войтюк. Лікар травматолог.
– А ви сюди теж прийшли покататися? – питаю перше, що приходить у голову.
– Ні, я племінника привів. От стою чекаю поки сеанс закінчиться, – Ігор Миколайович широко всміхається.
– О, ну тоді випиймо десь поблизу кави. Марта буде не проти. Правда ж? – дивиться хитро на мене Ніка.
От зараза. Тільки все псує. Я хотіла проігнорувати Ігоря Миколайовича. А тепер не вийде. Незручно якось.
– Добре, ходімо. Я пригощаю. Зараз повернуся, любі дами. Тільки попереджу племінника, – киває лікар і йде.
Коли він вже на безпечній відстані починаю обурюватися.
– Ніко, навіщо?
– Бо ти маєш хоча б трохи відволіктись. Досить страждати по тому виродку. Хай тепер пальці кусає, що тебе втратив. – Але ж Ігор Миколайович мій лікар.
– І що? В першу чергу він чоловік. І доволі симпатичний, – підморгує Ніка.
– Ти неможлива. Гаразд ходімо пошукаємо Ігоря Миколайовича. А то він щось забарився.
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Коли закінчиться ненависть , Лада Короп», після закриття браузера.