Читати книгу - "Утрачений світ"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Лорд Джон Рокстон. Цей чолов'яга, здається, закидає мені брехню! (Галас у залі.)
Голова. Тихо, тихо! Я прошу доктора Ілінгворта докінчити свій виступ і внести поправки, які він мав на увазі.
Доктор Ілінгворт. Я міг би сказати ще багато, ваша світлість, але скоряюся вашій волі. Отже, моя пропозиція така: висловивши подяку професорові Самерлі за цікаву доповідь, вважати аргументи її за непереконливі й доручити перевірку їх новій комісії у ширшому складі.
Важко описати галас, що його викликала ця поправка. Значна частина слухачів висловлювала своє обурення вигуками: «Не приймайте поправки!», «Не голосуйте!», «Геть його!», «Женіть його!». З другого боку, незадоволені — а їх теж було чимало — вітали поправку голосними вигуками: «До порядку!», «Голово, спиніть їх!», «Правильно!». У задніх рядах зчинилася колотнеча. Студенти-медики почали місити один одного кулаками. Тільки присутність у залі великої кількості дам стримала аудиторію від справжньої бійки. Аж раптом вигуки стихли, і в залі запала суцільна тиша, коли підвівся професор Челенджер. Його вигляд і владні манери заспокоїли публіку, а коли він підніс угору руку, всі посідали на свої місця й налагодилися слухати.
— Багато хто з присутніх, — сказав професор Челенджер, — пам'ятає подібні нерозумні й непорядні сцени, що мали місце на попередніх зборах під час мого виступу. Тоді головним призвідцем скандалу був професор Самерлі, чого забути не можна, дарма що тепер він одверто визнав свою помилку. Сьогодні від особи, яка тільки-но залишила трибуну, я чув ще образливіші фрази, і хоч то буде чимала самопожертва з мого боку, я хочу спуститись до розумового рівня попереднього промовця, аби ні в кого не залишилося жодного сумніву. (Сміх, галас у залі.) Не нагадуватиму зборам, що професор Самерлі тільки номінально очолював експедицію. Всіма ж своїми успіхами наша експедиція завдячує мені, бо головною дійовою особою був усе-таки я. Це я провів трьох присутніх тут джентльменів до плато і, як ви вже чули, переконав їх у правдивості моїх тверджень. Ми сподівалися, що коли ми повернемося, паші спільні висновки не відкидатимуться так само вперто й безапеляційно. Пам'ятаючи, проте, свій прикрий досвід з минулого разу, я привіз із собою деякі докази, що мусять перекопати кожну розумну людину. Як казав уже вам доповідач, мавполюди сплюндрували наш табір і між іншим знищили більшість наших негативів. (Сміх, жарти, вигуки з задніх рядів: «Розкажіть це кому іншому!») Я назвав щойно мавполюдей, так-от мушу сказати, що деякі звуки, які я чую тепер, вельми нагадують мені про цих колоритних створінь. (Сміх.) Не зважаючи на знищення неоціненних негативів, у нашому багажі залишилася ще певна кількість переконливих фотографій, які відображають умови життя на плато. Може, хтось скаже, що ці фотографії підроблено? (Голос: «Так!» І жвава суперечка, внаслідок чого зрештою кількох чоловіків виводять із зали.) Негативи показувано експертам. Які ж бо ще речові докази могли привезти члени експедиції? Нам довелося покидати плато за таких умов, коли брати з собою багато багажу було неможливо. Хоча у професора Самерлі збереглася колекція метеликів і жуків, де ви побачите чимало нових, незнаних ще різновидів. Це вам не доказ? (Кілька голосів: «Ні!») Хто сказав — «ні»?
Доктор Ілінгворт (підводячись). Ми кажемо, що таку колекцію можна було зібрати й деінде, а не тільки на вашому передісторичному плато. (Оплески.)
Професор Челенджер. Що ж поробиш, сер? Доводиться схилитись перед вашим науковим авторитетом, дарма що ваше ім'я, як науковця, мені, мушу признатись, нічого не каже. Облишмо тоді фотографії та ентомологічні колекції. Звернімось до низки питань, яких досі ніхто ще не висвітлював. Ось, наприклад, питання про звички птеродактилів. (Голос: «Нісенітниця!» Галас у залі.) Я кажу, що із звичками птеродактилів ми ознайомилися дуже добре. Можу показати вам один зроблений з натури малюнок, який переконає вас…
Доктор Ілінгворт. Жоден малюнок не може нас ні в чому переконати.
Професор Челенджер. Ви волієте бачити саму натуру?
Доктор Ілінгворт. Звичайно.
Професор Челенджер. І тоді ви повірите?
ДокторІлінгворт (сміючись). Безперечно.
Отоді й відбулась та сенсаційна сцена, драматичнішої за яку не знає історія науки. Професор Челенджер зробив знак рукою, після чого містер Мелоун підвівся і пішов на естраду. Через хвилину він повернувся в супроводі велетня-негра: вдвох вони внесли якийсь великий ящик, явно важкий, і поставили перед професором. Всі завмерли в напруженому чеканні. Професор Челенджер відслонив висувну покришку, нахилився над ящиком, зазирнув туди і, клацнувши кілька разів пальцями, ласкаво промовив: «Ну виходь-бо, крихітко!» Почулось якесь пошкрябування, шурхіт і з ящика визирнуло неймовірно страшне й бридке створіння, яке потім сіло на його краєчку. Герцог Даргемський ту ж мить звалився в оркестрову яму, чого вражена жахом аудиторія навіть не помітила. Голова цього страховища нагадувала найжахливіших потвор, яких могла породити лише фантазія будівничих у часи середньовіччя. Двоє маленьких палахких, мов жарини, очей горіли злістю, а в довгому хижому дзьобі блищали два ряди гострих зубів. Плечі його були стулені й ніби вкриті якоюсь сірою шаллю.
Це було живе втілення дракона, яким нас лякали в дитинстві.
Серед публіки зчинився переполох: хтось закричав, дві дами в першому ряді зімліли, вчені мужі на естраді всі рухнулися з місця, немов збираючись слідом за головою зборів стрибнути в оркестрову яму. Був момент, коли загальна паніка здавалася неминучою. Бажаючи заспокоїти аудиторію, професор Челенджер підніс угору обидві руки, і цей рух налякав створіння, що сиділо поруч. Його дивовижна шаль зненацька розгорнулася й залопотіли два велетенські шкіряні крила. Челенджер ухопив його за ноги, та не зміг утримати. Страховище знялося з ящика й закружляло залою, лопотячи своїми десяти-футовими крилами й виповнюючи кімнату важким смородом. Вереск натовпу на галереї, що з жахом дивився, як наближаються туди ці вогнисті очі й страховитий дзьоб, і зовсім наполохав звіра. Він ширяв дедалі швидше й швидше, стукаючись у нестямі об стіни й люстри. «Вікно! Ради Бога, зачиніть вікно!» — гукав з естради професор Челенджер, підскакуючи з розпачу й заламуючи руки. Та, на жаль, виявилося вже пізно. Страховище, яке вдарялося об стіни, було мов той величезний метелик, що опинився під ковпаком лампи, — врешті воно підлетіло до вікна, протислося крізь нього своїм потворним тілом і зникло.
Професор Челенджер, затуливши руками обличчя, впав у крісло, а публіка полегшено зітхнула: небезпека минулася!
І тоді… о, як його описати те, що тоді сталося?! Захват більшості й цілковите каяття меншості з'єдналися в одну суцільну
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Утрачений світ», після закриття браузера.