Читати книгу - "Експансія-I"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Але я не розмовлятиму з нею, зрозумів Роумен, я схожий на запряженого коня, весь націлений на діло, воно стало моїм єством, я боюсь од нього відірватися, бо нікому тепер не вірю, я й сам собі перестаю вірити, а коли в ділі, голова зайнята ним одним, дуже надійно, ніяких емоцій, злість і устремління, нічого більше.
Він від'їхав метрів сорок, різко загальмував, вирішив усе-таки повернутися: подумав, що зустрівся саме з тією жінкою, яка йому потрібна; подивився в дзеркальце: на вулиці вже нікого не було; найдужче він боявся здатися смішним; незручно дзвонити в під'їзд і питати: «Пробачте, де тут у вас живе дівчина, в неї обличчя у веснянках і дуже гарні зелені очі…»
Чортів Брунн, подумав він, брудна нацистська тварюка Бользек, я міг би зараз пиячити з Вейнбергом, а не гасати по цій нещасній катівні, що іменується Іспанією; боягузи, а не люди, як можна терпіти фашизм?!
Він повернувся на Пласа-Майор; поліцейський, вислухавши його запитання, глибокодумно відповів:
— Вамос абер…[32]
Потім він вийняв пошарпану карту міста, розгорнув її, довго розглядав, з чого Пол зробив висновок, що страж порядку не в ладах з грамотою, взявся допомогти йому, знайшов цю кляту Сан-Педро, але поїхав мимо того особняка — дівчина з веснянками, звичайно, на вулицю більше не виходила.
Кожному з нас у житті відпущено тільки один шанс, подумав він, ми знаємо це, але все одно поспішаємо чи зволікаємо, зрештою, дістаємо той шанс, який був уготований іншому, тому такий бедлам на нашій планеті.
… Будинок, потрібний йому, виявився старим, триповерховим, у великому тінястому парку. Чоловік, який стояв біля металевих воріт, сказав, щоб він запаркував машину і йшов центральною алеєю, обсадженою кипарисами, — біля під'їзду вас зустрінуть.
Ступаючи по червоній гальці, невідомо як сюди привезеній, Пол знову подумав: «Навіщо нашій банді так потрібен цей Брунн, ніяк не збагну? Для чого він їм зпадобився? Чому такий інтерес? Хіба мало тут осіло нацистів, живуть собі в норах, затаїлись, сволота, а з цим прямо-таки якась свистопляска. Я знаю, чому він цікавить мене, але чому і вони в нього вчепилися, ось у цьому й заковика».
— Здрастуйте, містере Роумен, — привітав його хорошою англійською мовою невисокий здоров'як у голубому костюмі і яскраво-синій краватці; обличчя зберігало сліди морської засмаги, відмітний колір старої маслинової олії, що простояла всю зиму в сухому темному льоху.
— Здрастуйте, — відповів Роумен. — Чесно кажучи, я не дуже звик до таких конспіративних ігор, часу в мене обмаль, та й справ вистачає.
— Звичайно, звичайно… Нічого не вдієш, слова «таємниці мадрідського двору» придумано не у Вашінгтоні, а в цій країні.
Цей з породи босів, зрозумів Пол, такі жарти дозволяють собі тут тільки великі хлопці з центру. Він нетутешній або ж сидить у Бургосі емісаром Пуерта-дель-Соль.
— Як вас звати? Ви не відрекомендувалися, — сказав Роумен.
— О, пробачте, будь ласка. Можете називати мене Хай-ме… Грегоріо Пабло-і-Хайме.
— Дуже приємно. Я — Пол Роумен. Де та людина, яку я шукаю?
— Вона під контролем. Я допоможу вам. Але я хотів би зрозуміти, що спонукало мого давнього друга Еронімо на таку завзяту зацікавленість у тому, щоб ви знайшли цього самого нікарагуанця із зовнішністю скандінава?
— Дружба. Ми друзі з Еронімо.
— Давно?
— Відтоді як Франко зацікавився розвитком економічних відносин зі Штатами. І тим, щоб ми протягли його в Організацію Об'єднаних Націй…
— Не «його», а «нас». Ми не відокремлюємо себе від каудільйо.
— Це зрозуміло. Ваше право… Якщо ви не відділяєте себе від каудільйо, то й вам пора подружитися зі мною, бо, на жаль, я теж змушений не дуже-то відмежовувати себе від нашого галантерейника, від президента Трумена.
— Ви маєте санкцію на те, щоб так говорити про свого лідера?
— Поправка до Конституції — ось моя санкція, зрозуміло? Ви мені вибачте, Хайме, я в дитячі ігри не граю, виріс; маєте запитання — ставте. Хочете допомогти знайти цього самого Брунна — допоможіть. Ні — ну й чорт з ним, скажу послу, що служби Іспанії не змогли нам як слід допомогти. Незабаром ваше національне свято, нехай Томас обговорює цю справу з вашим каудільйо…
— Томас… Це хто?
— Посол. Ви що, не знаєте, як його звати?
— О, так, так, звичайно, але я чомусь не дуже пов'язував вас з дипломатичною службою.
— Інших у нас, на жаль, поки що нема. Але, думаю, скоро будуть.
— Коли приблизно?
Йому треба щось віддати, зрозумів Пол; нехай напише звіт у свою паршиву Пуерта-дель-Соль, тоді він не відчуватиме себе приниженим; інакше виходить, що він мені — Брунна, а я йому — дулю. Тільки я тут з ним не розмовлятиму, на них надто великий вплив мали араби та євреї, так ті хоч при їхній природженій хитрості розумні, а в Дих тільки емоції, може напартачити, ще програє нашу розмову не тим, кому потрібно…
— По дорозі до того місця, де зараз перебуває мій клієнт, — сказав Роумен, — я з радістю відповім на ваші запитання.
— Вас відвезе туди мій помічник, Пол. У мене немає часу їздити з вами і шукати нікарагуанця. Було б добре, якби ви відповіли мені зараз.
— У вас завжди поганий запис, Хайме. Все шелестітиме й тріщатиме, ви ж одержували апаратуру від людей ІТТ, а вони гнали вам товар з Німеччини, ніякої гарантії, працювали в'язні концтаборів… Хочете говорити — ходімо погуляємо по парку, там затінок, заразом і розімнемося, я просидів за кермом шість годин…
— І все-таки, Пол, моя послуга залежить саме від тієї розмови, яку я хочу провести тут, у цій кімнаті.
— Ну й проводьте. — Роумен підвівся. — З самим собою. До побачення.
Bin усе зважив правильно: секретна служба Франко до-вволяла своїм співробітникам працювати самостійно лише до певної міри — особливо після того, як об'єкта зламали і той пішов на співробітництво; що стосується широкої ініціативи, такої, яку Донован, наприклад, дав Аллену Даллесу, дозволив йому несанкціонованість, тут не було, тай не могло бути; все треба узгодити й затвердити в головного хефе, все доповісти в штаб-квартиру каудільйо, обговорити з військовими і якимось чином погодити з дипломатичною службою режиму. Цей голубий пнеться, він звик до розмов з дрібними гендлярами, котрі не те що Штати продадуть, а й рідну матір, аби збути
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Експансія-I», після закриття браузера.