Читати книгу - "Та ви жартуєте, містере Фейнман! Пригоди допитливого дивака, Річард Фейнман"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Почали висловлюватися інші люди, зал оживився. Усі робили якісь пропозиції. Студенти організували комітет з розмноження тексту лекцій наперед, пропонували різні ініціативи, всяке таке.
А потім сталося щось абсолютно несподіване для мене. Встає студент і каже: «Я один із тих двох студентів, згаданих містером Фейнманом у кінці виступу. Я вчився не в Бразилії, я вчився в Німеччині, а в Бразилію приїхав тільки в цьому році».
Другий хороший студент теж сказав щось подібне. А професор, якого я згадав, сказав: «Я вчився тут, у Бразилії, під час війни. Мені, напевно, пощастило, що всі професори залишили університет, тож я вчився по книжках. Тому насправді я вчився не за бразильською системою».
Цього я не чекав. Я розумів, що система нікуди не годиться, але щоб на 100 відсотків — це було жахливо.
Я їздив у Бразилію в рамках програми, фінансованої урядом Сполучених Штатів. Держдепартамент попросив мене скласти звіт про поїздку, і я написав його на основі свого виступу. Пізніше до мене дійшли чутки, що якийсь чиновник Держдепу відреагував так: «Це показує, наскільки небезпечно посилати в Бразилію таку наївну людину. Якийсь дурень, від нього можуть бути тільки неприємності. Він не розуміє ситуації». Якраз навпаки! Думаю, що наївний тут цей чиновник — він знає, що таке університет і навіщо він потрібний, хіба що з папірців і звітів.
Поліглот
У Бразилії я намагався вивчити місцеву мову і вирішив читати лекції з фізики португальською. Невдовзі я переїхав у Калтех, і мене запросили на вечірку, яку влаштовував професор Бейчер. Перед тим як я прийшов, Бейчер сказав гостям: «Цей Фейнман вважає себе дуже розумним, бо трохи вивчив португальську. Давайте його розіграємо. Місіс Сміт (вона явно з Півдня) виросла в Китаї. Хай вона привітається з Фейнманом по-китайськи».
І от, нічого не підозрюючи, приходжу я на вечірку, а Бейчер знайомить мене з гостями:
— Містере Фейнман, це містер Сякий-то.
— Радий познайомитися, містере Фейнман.
— А це містер Такий-то.
— Моє шанування, містере Фейнман.
— Познайомтеся, це місіс Сміт.
— А чонь нгонь я! — кланяється вона.
Яка несподіванка! Я моментально вирішую, що треба відповісти в тому самому дусі. Ввічливо їй кланяюся й абсолютно впевнено кажу:
— А чінь йонь єн!
— О боже! — вигукує вона, виходячи з ролі. — Я знала, що це станеться: я говорю мандаринським діалектом, а він — кантонським.
Звісно, містере Великий
Щоліта я вирушав на машині через усі Сполучені Штати, намагаючись доїхати до Тихого океану. Але з різних причин завжди десь застрягав, зазвичай у Лас-Вегасі. Особливо запам’ятався перший раз, бо мені там сподобалося. Лас-Вегас, як ви знаєте, заробляє на гравцях в азартні ігри, тож готелі щосили заманюють людей до себе. Для цього там влаштовують різноманітні шоу й годують дуже дешево, майже безкоштовно. Не треба навіть бронювати: просто приходиш, сідаєш за вільний столик, а їх багато, і насолоджуєшся видовищем.
Лас-Вегас — прекрасне місце для неазартної людини, до її послуг усі переваги — кімнати дешеві, їжа майже дармова, видовища на будь-який смак, та й дівчата нічого.
І от якось лежу я біля басейну в мотелі, підходить якийсь хлопець і починає розмову. Не пригадую, з чого він почав, але суть його слів у тому, що я, напевно, працюю, щоб заробити на життя, а це дурість.
— От узяти мене, — каже він. — Я просто тиняюся біля басейну й насолоджуюся життям у Лас-Вегасі.
— І як тобі це вдається, не працюючи? — питаю.
— Дуже просто: я ставлю на кінські перегони.
— Я нічого не знаю про коней, але не розумію, як можна заробити на життя ставками на перегонах.
— Ще й як можна, — каже він. — Я так і живу. Я покажу тобі, як це робиться. Ходімо, я гарантую, що ти виграєш сто доларів.
— І як ти це зробиш?
— Ставлю сто доларів, що ти виграєш, — каже він. — Якщо ти виграєш, це не коштуватиме тобі нічого, а якщо програєш, отримаєш сто доларів.
Я думаю: «Нічого собі! Класна ідея! Якщо я виграю сто доларів, то плачу їх йому, і нічого не втрачаю, це буде ніби тренування — доказ, що його система працює. А якщо програю, то отримаю сто доларів. Прекрасно!».
І от він відводить мене в букмекерську контору, де був список коней і заїздів по всій країні. Представляє різним людям, які кажуть: «Егей, він молодець! Я виграв сто баксів!».
Поступово до мене доходить, що мені треба ставити власні гроші, і я починаю трохи переживати.
— Скільки я маю поставити? — питаю.
— Доларів триста-чотириста.
У мене стільки із собою немає. Крім того, мене гризе інша думка: а що як ставка програє?
Тоді він говорить:
— Давай зробимо так: моя порада буде коштувати тобі лише п’ятдесят доларів і тільки якщо вона спрацює. Якщо вона не спрацює, то я дам тобі сто доларів, які ти і так виграв би.
«Клас! — підраховую про себе. — Тепер я виграю в будь-якому разі — або п’ятдесят доларів, або сто! Як же, в біса, він це робить?»
Потім я розумію, що при грі з більш-менш рівними шансами (треба змиритися з дрібними втратами, щоб зрозуміти, як працює схема) шанс виграти сто доларів і не втратити чотириста — чотири до одного. Так що з п’яти підходів, які він робить на різних людях, чотири рази ці люди виграють по сто доларів, а він отримає свої двісті (і заодно покаже, який він розумний), а на п’ятий раз йому доведеться заплатити сто доларів. Відповідно, в середньому він отримує двісті доларів, а віддає сто. Я зрозумів, як він це робить!
Він обробляв мене кілька днів. Винаходив яку-небудь схему, яка спершу виглядала дуже спокусливо, але, трохи подумавши, я розумів, на чому вона побудована. Врешті-решт він у якомусь прямо відчаї сказав:
— Добре, скажу так: ти даєш мені п’ятдесят доларів за пораду, а якщо програєш, я поверну тобі всі твої гроші.
Ну, в такому разі я нічого не втрачаю і кажу:
— Гаразд, домовилися!
— Прекрасно! — каже він. — Тільки от, на жаль, на вихідних я маю їхати в
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Та ви жартуєте, містере Фейнман! Пригоди допитливого дивака, Річард Фейнман», після закриття браузера.