Читати книгу - "Переможець отримає все"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
— А хіба не так? — По-своєму сприйняв його посмішку хлопчик.
— Усе так. А копняка ти за що отримав?
— А-а… — спохмурнів той, — так…
— Спір програв?
— Иги…
— І ти, такий спец, не знав, що в цієї розвалюхи зад ведучий?
Той лише опустив голову і промовчав.
— Ну, гаразд. Тепер знатимеш. Взагалі, у більшості масивних автомобілів задній міст ведучим роблять. А ця диви, яка здорова.
Несподіваний гість слухав із роззявленим ротом.
— Як тебе звати? — запитав Віктор.
— Олег.
— А живеш де?
— У центрі.
— А в якому класі вчишся?
— У п’ятому.
Спілкування хлопцю безумовно подобалося, і він час від часу кидав заздрісні погляди на оголений торс господаря машини, який щойно скінчив її мити. Саме так виглядали круті чоловіки з американських бойовиків, якими сам він захоплювався й міг дивитися день і ніч, якби, звісно, мати дозволяла.
— А як твоє прізвище? — раптом запитав його Віктор.
— Швед.
— Як?!
Він не вигукнув це, перепитав доволі тихо, проте щось було таке в його голосі, що хлопчик здригнувся.
— Шве-ед…
Усе-таки доля існувала. Навіть більше — досі не забула про нього, адже чому тоді до машини підійшов саме оцей хлопчина, ім’я якого Віктору абсолютно нічого не говорило, натомість прізвище… Невже тепер вона втілилася в цю дитину? І не встиг Віктор збагнути, добре це чи погано, як маленький, але доволі самостійний чоловік, що вразив його цим коротким словом, зрозумівши по-своєму його реакцію, додав:
— Нормальне прізвище… А хлопці часом сміються, кажуть, що всі — українці, а я — швед…
— Прізвище не просто нормальне, а навіть гарне, — впевнено сказав Віктор. — Як на мене — то навіть найгарніше з усіх, які бувають.
Олег глянув на нього з недовірою, не розуміючи, чого цей крутий дядько підлизується до такого хлопчака.
— Чесно, — повторив Віктор. — Що-що, а прізвище в тебе дай Боже. Принаймні, як на мій смак. А на те, що вони кажуть, не зважай.
— Ага, не зважай… — не погодився Олег. — Вам добре казати.
— Що, дістається часом?
— По-всякому буває, — філософськи відповів той.
— А ти не піддавайся, — порадив йому Віктор.
— Вони дужчі. Інші ще так-сяк, а Гриневич старший, що йому зробиш…
— Піддаватися однаково не можна, — сказав Віктор. — Ліпше зразу стояти за себе, навчитися це робити, бо потім, як підростеш, а звикнеш піддаватися, — буде важче.
— Вам добре казати, — не погодився Олег, — ви он який здоровий…
— А тобі хто заважає? Працюй над собою — будеш ще здоровішим. Зарядку робиш?
— Нє-а…
— Ну от. І з фізкультури, напевно, сачкуєш. Так?
Той лише промовчав.
— Я ще гірший за тебе у школі був, — вів далі Віктор. — 3 мене також сміялися.
— Иги, скажете… — не повірив Олег.
— Чесне слово. Якби я ще у твоєму віці зрозумів, що треба над собою працювати, було би легше. А так… довелося потім натерпітися. Краще зразу. Гриневич твій і всі решта ще малюки — такі самі, як ти. Отже, на смерть не заб’ють, просто не зможуть — діти ж. Тому й потрібно на них вчитися бити пики й не давати себе кривдити. Поки що це безпечно. А не навчишся зараз, виростеш таким — отоді вже терпітимеш від дорослих. А дорослі і на смерть можуть…
— А ви де, у морській піхоті служили? — Хлопець показав на татуювання.
— Ні, повітряний десант.
— І… з парашутом стрибали?
— Двадцять вісім стрибків.
Очі хлопця вже горіли, і Віктор зрозумів, що розмова затягнеться надовго. Проте сам уже зупинитися не міг. Поїздка полетіла до біса. Олег, швидко адаптувавшись до нового знайомого, буквально закидав його по-дитячому безпосередніми запитаннями. Зараз, у цей момент, дитині, яка сиділа перед ним і була не менше за інших вражена отим загальним синдромом, про який ішлося вище, вже не потрібно було ніяких «баксів», «базарів», «Денді» та інших речей, що цікавили його однолітків. Він слухав Віктора із роззявленим ротом.
Вони пообідали запеченою у вогнищі картоплею з шинкою, і Віктор пошкодував, що не має під рукою чогось такого з отих дитячих ласощів, яких там, де він регулярно буває, просто завалися. Насувався вечір, і він розумів, що треба швиденько спровадити хлопця додому, не дай Боже… Від уяви про можливі наслідки ставало дибки волосся. Насамперед вона, жінка без якої він не міг існувати, звинуватила б його в тому, що через дитину він добирається до неї. Сто відсотків. Звинуватила б у підлості, використанні недозволених методів. Що може бути гіршим?
Віктор звик бути відвертим із собою, і думка про це автоматично народжувала нове запитання — а хіба це не так? Відповіді на нього, яка б одночасно була виправданням, давала змогу зняти ці звинувачення, він не мав. Хіба що твердження, що домагатися жінки на ім'я Зоряна не є злочином. Від цих міркувань він переставав чути запитання хлопчика, ставав неуважним.
Врешті-решт, посадивши очманілого від щастя Олега на переднє сидіння «бехи», Віктор рушив у напрямку центру. А Олег причепився не на жарт. І чого ще можна було сподіватися від хлопця в тому віці, коли потреба в батькові або принаймні чоловікові, здатному бути наставником, авторитетом, виходить на перший план. Тому й зблизилися вони так швидко і просто, від чого, підказував глузд, краще було утриматися. Віктор знав, розумів, що отримати таким шляхом Зоряну неможливо. Принаймні, йому. Тоді це не підлість. Тоді нехай цьому хлопчику просто буде якась користь від спілкування з ним. Та попри все, десь далеко-далеко, наче замаскувавшись, на задньому плані, бриніла думка — а раптом???
А Олег ніби дорвався до якогось скарбу, багатства, над яким зараз стояв, не вірячи, що
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Переможець отримає все», після закриття браузера.