Читати книгу - "Копальні царя Соломона. Прекрасна Маргарет"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
— Що скажеш ти, Інкубу? Чи не завершити нам те, що ми почали сьогодні, чи мені доведеться назвати тебе жалюгідним боягузом?
— Ні, обірвав його Ігнозі, ти не повинен битися з Інкубу.
— Звичайно, ні, якщо він боїться цього, — сказав Твала.
На лихо, сер Генрі зрозумів це зауваження, і кров ударила йому в обличчя.
— Я з ним битимуся, — сказав він. — Він побачить, чи боюсь я його!
— Ради бога, — благально звернувся до нього я, — не ризикуйте своїм життям, б’ючись із цією відчайдушною людиною! Адже кожен, хто бачив вас сьогодні під час бою, знає, що ви не боягуз.
— Яз ним битимуся, — понуро відповів сер Генрі. — Ніхто не сміє називати мене боягузом. Я готовий! — І, ступивши крок уперед, він підняв свою сокиру.
Я був у відчаї від цього безглуздого донкіхотського вчинку, але, звичайно, якщо вже він вирішив битися, я нічого не міг із ним зробити.
— Не бийся з ним, мій білий брате, — звернувся до сера Генрі Ігнозі, дружньо поклавши руку на його плече, — ти досить уже зробив сьогодні. Якщо ти постраждаєш од його руки — це розсіче надвоє моє серце.
— Я буду з ним битися, Ігнозі, повторив сер Генрі.
— Що ж, тоді йди, Інкубу. Ти відважна людина. Це буде гарний бій. Дивися, Твала, Слон готовий зустріти тебе в бою.
Колишній король дико розреготався, ступив уперед і став віч-на-віч з Куртісом. Мить вони стояли так. Проміння сонця, що заходило, осявало їхні фігури і зодягало їх у вогняну броню. Це була підходяща пара.
Потім вони почали описувати кола, обходячи один одного з піднятими бойовими сокирами.
Раптом сер Генрі плигнув уперед і наніс своєму противникові страшний удар, але Твала встиг ухилитися. Удар був такий сильний, що сер Генрі ледве не впав сам. Його противник блискавично скористався цією обставиною. Крутячи над головою свою важку бойову сокиру, він раптом спрямував її з такою неймовірною силою, що в мене душа заховалася в п’яти. Я думав, що все вже скінчено. Але ні — швидким рухом лівої руки сер Генрі підняв щит і затулився від удару сокири. У результаті сокира відсікла край щита, і удар припав серові Генрі на ліве плече. Проте щит так послабив удар, що він не завдав особливої шкоди. Сер Генрі зараз же наніс новий удар противнику, але Твала також прийняв його на свій щит. Тоді удари пішли один за одним. Противникам поки що вдавалося чи ухилятися від них, чи затулятися щитом. Усюди наростало загальне хвилювання. Полк, який спостерігав за поєдинком, забув про дисципліну; воїни підійшли зовсім близько, і при кожному ударі у них виривалися вигуки радості чи зітхання відчаю. Якраз у цей час Гуд, якого, коли ми прийшли, поклали на землю поруч зі мною, отямився і, сівши, став спостерігати за подією. Незабаром він скочив на ноги і, схопивши мене за руку, почав стрибати з місця на місце на одній нозі, тягнучи мене за собою і вигукуючи підбадьорливі зауваження серу Генрі.
— Давай, старий! — репетував він. — Оце так удар! Цілься у центр корабля! — і так далі.
Сер Генрі, затулившись щитом од чергового удару, раптом сам ударив із усією своєю силою. Удар пробив щит противника і щільну броню, прикриту ним, і наніс Твалі глибоку рану в плече. Із зойками люті і болю Твала вернув удар із процентами, із такою силою, що він розсік руків’я бойової сокири сера Генрі, зроблену з кістки носорога і охоплену для міцності стальними кільцями, і поранив Куртіса в обличчя.
Зойк відчаю вихопився з натовпу Буйволів, коли вони побачили, що широке лезо сокири нашого героя упало на землю. А Твала знову підняв свою страшну зброю і з криком кинувся на свого противника. Я заплющив очі. Коли я розплющив їх знову, я побачив, що щит сера Генрі валяється на землі, а сам він, обхопивши своїми могутніми руками Твалу, бореться з ним. Вони розгойдувалися взад-вперед, стискаючи один одного у ведмежих обіймах, напружуючи свої могутні м’язи у відчайдушній боротьбі, відстоюючи життя, дорогоцінне для кожного, і ще дорогоціннішу честь. Надлюдським зусиллям Твала змусив англійця втратити рівновагу, і обидва вони впали і, продовжуючи боротися, покотилися по вапняковій бруківці. Твала весь час пробував нанести Куртісові удар по голові своєю бойовою сокирою, а сер Генрі силкувався пробити кольчугу Твали своєю тол-лою, яку витягнув із-за пояса.
Цей поєдинок гігантів являв собою жахливе видовище.
— Заберіть у нього сокиру! — лементував Гуд, і, можливо, наш боєць почув його.
У всякому разі, кинувши свою толлу, він схопився за сокиру, яка була прикріплена де руки Твали ремінцем із шкіри буйвола. Котячись по землі і важко дихаючи, вони боролися за сокиру, мов дикі коти. Раптом шкіряний ремінець лопнув, і тоді з величезним зусиллям сер Генрі вирвався з обіймів Твали. Зброя лишилася в нього в руці. Наступної секунди він скочив на ноги. З рани на його обличчі струменіла червона кров. Скочив також і Твала. Витягши з-за пояса важку толлу, він кинувся на Куртіса і наніс йому удар у груди. Сильний удар влучив у ціль, але той, хто зробив цю кольчугу, досконало володів своїм мистецтвом, тому що вона витримала удар сталевого ножа. З диким криком Твала наніс новий удар. Його важкий ніж знову відскочив од сталевої кольчуги, змусивши сера Генрі похитнутися. Твала знову пішов на свого противника. У цей час наш відважний англієць зібрав усі свої сили і зі всього
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Копальні царя Соломона. Прекрасна Маргарет», після закриття браузера.