Читати книгу - "Фірма"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
— Тоді хто ж його вбив?
— Оті, хто за ним і слідкували. В газеті написали про те, що він нібито шантажував якогось багатія, і той з ним розправився. Та це не правда.
Враз вона просто нізвідки витягла довгу сигарету з фільтром і підкурила. Мітч опустив вікно.
— Ви не проти, якщо я куритиму? — запитала вона.
— Ні, просто хай дим виходить, — показав він на її вікно.
— Хай там як, а я боюся. Едді був впевнений в тому, що люди, які за вами слідкували, дуже небезпечні й надзвичайно розумні. Вони хитромудрі — ось так він сказав. І якщо вони вбили його, то що ж буде зі мною? Вони можуть подумати, що я про щось знаю. Відколи його вбили, я не була в офісі. І не збираюся туди йти.
— І я не пішов би на вашому місці.
— Я ж не дурна. Два роки з ним працювала й багато чому навчилася. Багато хитрунів бачила.
— Як його було вбито?
— У відділі вбивств в нього є друг. Той сказав мені по секрету, що Едді вбили трьома пострілами в потилицю майже впритул зі зброї двадцять другого калібру. Жодних підказок. І сказав, що це була дуже чиста і професійна робота.
Мітч допив пляшку і поставив її до ряду порожніх бляшанок з-під пива на підлозі. Дуже чиста і професійна робота.
— Це ж нісенітниця, — знову повторила вона. — Тобто, як це могло бути, щоб хтось прокрався до Едді за спину, сховався на задньому сидінні й тричі вистрілив у потилицю? А він же навіть не збирався туди їхати.
— А може, він заснув, і його заскочили зненацька?
— Ні. Коли йому доводилося працювати вночі, він старався все робити якомога швидше і лишався на зв’язку.
— В офісі залишилися якісь записи?
— Ви маєте на увазі записи про вас?
— Так, щодо мене.
— Я сумніваюся. Ніколи не бачила, щоб він щось записував. Казав, що ви так хотіли.
— Це правда, — з полегшенням сказав Мітч.
Вони сиділи й спостерігали, як набирав висоту «Боїнг-727». Парковка завібрувала.
— Мені дуже страшно, Мітчу. Можна називати вас Мітчем?
— Звісно, чом би й ні?
— Моя думка така: його вбили через ту роботу, яку він виконав для тебе. Це єдине пояснення. А якщо це так, вони можуть виснувати, що і я про щось знаю. Ти як гадаєш?
— А я не хотів би гадати.
— На деякий час я могла би зникнути. Чоловік трохи підробляє в нічних клубах, тож за необхідності ми можемо переїхати. Я не розказувала йому про все це, але думаю, що доведеться. Що ти про це думаєш?
— А куди би ви поїхали?
— До Літл-Року, до Сен-Луїса, до Нешвіла. Він не має постійної роботи, тож гадаю, можна поки десь покрутитися, — з цими словами вона докурила сигаретку й одразу підкурила нову.
«Дуже чиста і професійна робота», — подумки повторив Мітч. Він глянув на жінку й помітив на щоці сльозинку. Вона не була негарною, та все ж давалися взнаки роки, проведені в барах і нічних клубах. Риси обличчя мала правильні, і якби не перепалені фарбою волосся і забагато косметики, її можна було б назвати привабливою як на її вік — десь близько сорока.
Теммі глибоко затягнулася й видихнула хмару диму, яка стала просочуватися з «фольксвагена» назовні.
— Я от подумала, Мітчу, що ми тепер в одному човні. Тобто, вони і за тобою, і за мною слідкуватимуть. Вбили тих юристів, тоді Едді, тепер ми на черзі.
«Ну ж бо, кралечко, не тримай все в собі, викладай». Вголос він сказав:
— Послухай-но. Давай так вчинимо. Нам треба підтримувати зв’язок. Та по телефону дзвонити не можна, разом нас не повинні бачити. Моя дружина знає про все, і про нашу цю зустріч я їй розповім. Щодо неї не турбуйся. Раз на тиждень ти надсилатимеш мені цидулку і повідомлятимеш про себе. Як звати твою матір?
— Доріс.
— Гаразд. Це ім’я буде нашим кодом. На всьому, що ти мені надсилатимеш, вказуй ім’я Доріс.
— Вони й твою пошту читають?
— Мабуть, так, Доріс, мабуть, що так.
19
О п’ятій пополудні Мітч вимкнув світло в кабінеті, забрав два портфелі з паперами і спинився біля Ніниного столу. Вона друкувала на своєму «Ай-Бі-Ем», а телефон дивовижним чином тримався між плечем і вухом. Побачивши його, витягла з шухляди конверта й простягла.
— Це підтвердження броні в готелі «Кепітал Гілтон», — сказала, не приймаючи трубки.
— На моєму столі лежить надиктований матеріал, — сказав він. — До понеділка.
Він пішов сходами на четвертий поверх, до кутового кабінету Ейвері, а там саме розвивалася невелика колотнеча. Одна секретарка вкладала у великий портфель папки. Друга досить різко розмовляла з Ейвері, той теж на когось визвірявся по телефону. Один із клерків щось наказував першій секретарці.
Ейвері жбурнув слухавку, вимогливо кинув Мітчу:
— Ти готовий?
— Чекаю на вас, — відповів той.
— А я ніяк не знайду папку Ґрінмарка, — кинула набурмосена секретарка клерку.
— Вона лежала разом із папкою Рокконі, — відповів той. — А мені не потрібна папка Ґрінмарка! — вигукнув Ейері. — Скільки разів тобі про це казати? Ти що, глуха? Секретарка втупила погляд в Ейвері.
— Ні, я добре чую. І я чітко почула, як ви сказали, «Спакуйте справу Ґрінмарка».
— Лімузин вже чекає, — мовила друга секретарка.
— Мені не потрібен бісів Ґрінмарк!
— А Рокконі? — запитав клерк.
— Так! Так! Я вдесяте вам повторюю: мені потрібна папка Рокконі!
— Літак також чекає, — сказала друга секретарка. Портфелі захряснули і замкнули. Ейвері все ще порпався в купі документів на столі.
— Де папка Фендера? Де взагалі мої папки? Чому я ніколи нічого не можу знайти?
— Ось Фендер, — відповіла перша секретарка, втискуючи папку до іншого портфеля.
Ейвері зазирав у блокнот.
— Гаразд. То я тут маю Фендера, Рокконі, «Кембридж Партнере», «Ґрін Груп», листування Сонні Кеппса й Отакі, «Бартон
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Фірма», після закриття браузера.