Читати книгу - "Наказано вижити"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Мюллер думав, що така комбінація не насторожить Штірліца; загрозу його життю він замотивував під час першої їхньої розмови після повернення з Берна; віддав йому свого шофера; не дуже сердився, коли Штірліц, незважаючи на його наказ, обдурив хлопця і не повертався додому, працюючи з Дагмар Фрайтаг.
…Минала вже третя година після того, як Штірліца відвезли в поліцію, а дзвінка звідти досі не було. В секретаріаті Шелленберга тепер сиділа жінка гестапо, яка негайно про це повідомила б, якби навіть Красунчик вирішив помудрувати і не зв'язався б з ним відразу.
Через чотири години Мюллер зажадав точних даних від служби його особистого спостереження: номер машини, на якій повезли Штірліца (він раптом подумав, а чи не підмінили червоні поліцейських, але зразу ж зупинив себе: не можна панікувати, все-таки поки що ми тут господарі).
Номер машини був справжній. Описання шофера, фотографа, інспекторів Ульса й Ніренбаха збіглися абсолютно.
Через п'ять годин Мюллер зажадав від своїх, щоб було організовано сигнал доброзичливця від сусідів: «Незнайомці забрали славного доктора Бользена».
Через шість годин, після того вже, як сигнал зафіксували в РСХА, розписали на сектор гестапо, що займався безпекою офіцерів СС та їхніх родин, Мюллер виїхав у кріпо Бабельсберга, не подзвонивши туди заздалегідь.
Вернер Шріпс привітав Мюллера, як належить, гучним «Хайль Гітлер!» і поступився йому своїм місцем за столом, страшенно пополотнівши.
— Де наша людина? — запитав Мюллер.
— На Александерплац… Я тільки-но відправив його на Александерплац, групенфюрер…
— У тюрму кріпо?
— Так.
— У чому ви його звинувачуєте?
— Він образив представника влади, групенфюрер! Він дозволив собі непристойно і низько образити службову особу при виконанні нею імперських обов'язків.
— Імперські обов'язки виконує фюрер, а не ви!
— Пробачте, групенфюрер.
— Вам відомо, що ви затримали людину, яка і є при виконанні службового обов'язку?
— Мені відомо тільки те, що я затримав людину, яку запідозрили у вбивстві і котра до того ж образила службову особу.
Мюллер перебив його.
— Він просив вас подзвонити в РСХА?
— Так.
— Чому ви відмовилися виконати його прохання?
— Він вимагав, щоб я подзвонив бригадефюреру Шелленбергу! А я не маю права переступати щаблі службових сходів.
— І за те, що ви відмовили йому, він дозволив собі непристойні висловлювання на вашу адресу?
— Ні. Не тільки після цього. — Малий чоловічок в круглих окулярах рапортував тріумфуюче, страшенно себе жаліючи. — Я зажадав, щоб доктор Бользен написав пояснения про те, що сталося в його домі… Він відмовився і заявив, що по дасть мені з цього приводу ніяких пояснень… Тому я…
Мюллер знову перебив його:
— Він вам так нічого й не написав?
— Ні, групенфюрер!
— І не дав пояснень?
— Ні, групенфюрер!
— Покажіть мені копію звинувачувального висновку. І не смійте нікому й ніколи говорити про цей інцидент. Справу про вбивство в будинку Бользена я забираю з собою.
«Штірліц допоміг мені своєю поведінкою, — подумав Мюллер. — Він полегшив моє завдання. Я витягну його з-під трибуналу — а він може попасти під трибунал з жару, з полум'я, — і питання про Швейцарію відпаде саме по собі. Він почне метатися — мені тільки цього й треба, після метання він прийде до мене й виконуватиме всі ті умови гри, які я йому продиктую, — взамін за врятування».
Мюллер перебіг текст звинувачувального висновку, підписаного маленьким чоловічком Вернером Шріпсом і двома поліцейськими, що дали показання як свідки, попросив покликати інспекторів до кімнати й сказав:
— Усього того, про що ви тут написали, — не було. Ясно?
— Так, — тихо відповіли обидва інспектори, які приїжджали по Штірліца.
Мюллер звернувся до куцого Шріпса.
— Це було, — відповів той. — Я ніколи не відмовлюсь від своїх слів, групенфюрер.
Мюллер підвівся і, виходячи з кімнати, коротко кинув:
— Завтра о сьомій годині ранку будьте в приймальні PCXА.
…Через дві години Штірліца привели в кабінет Мюллера, той спитав:
— Поясніть — навіщо все це?
— Хотілося спати, — відповів Штірліц.
Мюллер потер обличчя м'ясистою п'ятірнею, похитав головою:
— А що? Це теж пояснення…
— Я стомився, груиенфюрер, я стомився від гри, в яку мене втягнуто, якої я не розумію, хоч як хочу зрозуміти, і, мабуть, не зрозумію до самого кінця.
— Добре, що в поліції ви не залишили пальців. На кухні, біля нещасного Ганса, є один відбиток не на вашу користь, хоч я допускаю, що ви не мали відношення до трагедії… Чому Шелленберг порушив умови гри? Навіщо він прибрав мого хлопця?
— Він не порушував. Це йому невигідно.
— А кому вигідно?
— Тому, хто не хоче пускати мене в Швейцарію, групенфюрер.
Мюллер знову відчув страх від того, як його вичисляв Штірліц, тому відповів нападаючи:
— Якого біса ви ображали отого куцого?! Навіщо?! Я викликав його сюди на сьому ранку! Ось, читайте його рапорт і звинувачувальний висновок! І подумайте про закони воєнного часу… Читайте, читайте! Про відбитки там є теж! Якщо я зможу вас відмити — відмию! А не зможу — нарікайте самі на себе!
«Головне — тримати його при собі, — думав Мюллер, — спостерігаючи паси, яких він уживатиме; готувати фінал; стеження за ним поставлено так, що він не втече, хоч яка в нього премудра голова; він — моя карта, і я зіграю цю карту єдино можливим способом…»
Різко й страшно
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Наказано вижити», після закриття браузера.