Читати книгу - "Переможець отримає все"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
— Нехай так, — не погодився Віктор, — але ж однаково я вам повинен «сповідатися» — незнайомій сторонній людині. По-вашому — це приємно?
— Я, приміром, відвідую гінеколога. Хоча, як на мене, це значно неприємніше… Але це лікар. Він для того є, і показати йому власне тіло — звичайна річ. Так само нічого поганого немає в тому, щоб показати свою душу, свою натуру, думки журналісту. Або священику. Я зрозуміло пояснюю?
— Зрозуміло. Але до лікаря ви йдете, коли потрібно вам. А яка потреба в мене?
— Ну, часом людина сама не здатна побачити цю потребу. До певного моменту. Якби ви добре запитали себе, чи є вона у вас, можливо, змінили б думку. Тим паче, якщо біля вас людина, щодо якої ви абсолютно впевнені, що не нашкодить вам порпанням у вашому минулому… Іноді потрібно буває скласти картину власного життя й осмислити її. А робити це самому перед собою важче. Я не права?
— Можливо.
— Але біля вас, на жаль, замість такої людини — незнайома, настирна, можливо, несимпатична вам жінка, на яку, мені здається, оцей ваш хижак дивиться значно приязніше, аніж ви самі. Того й поспішаєте — чимшвидше здихатися.
— Якесь раціональне зерно є. — знизав плечима Віктор. — Але ви перебільшуєте. Ще раз кажу — я не дивлюся на вас косо. Ви мені пообіцяли — і я вам вірю. А в моїй біографії, повірте, справді немає нічого цікавого, щоб про це писати. Теперішня ж робота — дійсно, не хотілося б привертати до неї зайвої уваги. Існує багато структур, як державних, так і всяких, як кажуть, «тіньових», які б не полінувалися докласти зусиль для того, щоб мені жилося важче.
Вона здивувалася такій довгій фразі в устах цього мовчазного чоловіка і, помовчавши кілька хвилин, запитала:
— А все-таки, звідки цей живопис?
— З армії. Тоді так було модно. Як зараз — не знаю. Емблема роду військ.
— Таке має майстер робити.
— Був один. Грозився, що замордує мене на смерть, а натомість подарував отаку картинку.
І Віктор у двох словах розповів їй історію з Варданяном.
— Цікаво, — сказала Ірина. — А напис що означає?
— Я у Литві служив.
— Он як? — Вона замислилася. — А… можна, я ще щось вас запитаю? Виключно для себе. Не дає спокою.
— Питайте…
— А це правда… Словом, коли я розпитувала про вас у військкоматі…
— Послухайте, а звідки ви взагалі про мене дізналися? — перебив Віктор. — Мені якраз оце не дає спокою.
— Та ж там і дізналася, — пояснила Ірина. — Розумієте, писати треба, а немає про що. Тем немає. А я зараз саме на хвилі. Варто зупинитися — вилетиш з неї, місце займуть інші — конкуренти, так би мовити. Адже газета популярна, багата… От і крутилася в пошуках. Пішла до військкомату, до кадровика, а там… Словом, твоя справа йому й потрапила під руки. А коли він сказав… щось таке — «ось, наприклад, вам орел, який отримав орден за те, що сам поклав мало не взвод ворогів»…
На це Віктор знову не відповів нічого, тому вона, наважившись, запитала:
— Скажи, а це правда? Це нічого, що я на ти? Так ніби зручніше…
— Це неправда, — відповів Віктор. — Їх було лише четверо, а не взвод. До того ж це виявилися взагалі не військові — так, просто озброєні люди. І потім… не вороги. Вороги, напевно, — це ті, з вини кого нам з ними довелося зіткнутися. Але тих не дістанеш.
— І що, це тепер на твоїй совісті?
— Як тобі сказати… Якби я цього не зробив, загинули б інші — ті, хто зі мною служили, такі самі хлопці, як я. Вони також не заслужили смерті. Так мало статися. Доля. Тому вони не на моїй совісті, але згадувати неприємно.
— Пробач, — сказала вона. — Більше не буду про це.
До самого місця призначення вони говорили — про десант, парашутні стрибки — адже ця тема все-таки цікавила Ірину. Натомість вона розповідала про всілякі перипетії своєї журналістської справи, і решта дороги вже не здавалася Віктору неприємною. Ця жінка була розумною й комунікабельною, до того ж тактовною й ненав'язливою, як здалося спершу. Сама ж вона отримувала задоволення від спілкування з чоловіком, який насправді виявився не настільки цікавим, як здавалося спочатку, проте…
Усе-таки над ним продовжував висіти якийсь ореол інтриги, таємниці. А спосіб його теперішнього життя для неї аж ніяк не пояснювався тим, що багато років тому йому довелося в бойовій сутичці розстріляти чотирьох супротивників. Безпардонно ж лізти людині в душу вона не збиралася — це було неприємно, для себе насамперед.
Машину вдалося знайти лише по обіді наступного дня. Заручившись запасним варіантом у Дітмара у вигляді невеличкого та відносно дешевого і збереженого «Фольксвагена», вони все-таки проїхалися ще по кількох точках, доки Ірина не уздріла, як сама вважала, просто фантастичне авто — компактний «Форд». Від цієї машинки вона зовсім утратила голову. Щоправда, авто було лише шестирічне й коштувало майже три тисячі, а «розтаможка» обіцяла потягти за собою ще мінімум тисячу.
— Але мені вже не хочеться інакшої… — зітхнула Ірина. — Давай, беремо. Якщо ти, звісно, погодишся зачекати хоча б зо два тижні, щоб я розрахувалася з тобою за послуги.
— Без проблем, — відповів він.
Забравши машину, вони вирушили назад. Віктор їхав не більше шістдесяти по крайній правій смузі потужного автобану, а зліва тільки й свистіли інші, обганяючи їх. Таким темпом вони діставатимуться ще якнайменше добу. Час від часу він поглядав у дзеркало
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Переможець отримає все», після закриття браузера.