Читати книгу - "Третя крапля магії, Лариса Лешкевич"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Айна повільно брела по двору, розглядаючи стіну і облиті західним сонцем верхівки дерев, що струменіли, гнані легким вітром над широкою, де-не-де вищербленою від часу кам'яною кладкою.
Дівчина відчувала себе хворою та зовсім розбитою. Ні, тіло її, як і раніше, залишалося міцним і сильним, незважаючи на те, що ось уже кілька днів вона майже нічого не їла і дуже погано спала, тому що терзалася якимись дивними снами.
Не могла вона пояснити самій собі, що відбувається, чому немає в неї можливості вільно жити і дихати в цьому будинку, поряд із цими незнайомими їй людьми, які її так дбайливо опікають.
Один із них: старий і негарний, перед яким тремтять усі інші стверджує, що він – її чоловік, запевняє, що вони дуже кохають одне одного. Він поступливий і ввічливий, і в Айни начебто немає причин сумніватися в його словах.
Всі в цьому будинку ставляться до неї з великою повагою, намагаються передбачити кожне її бажання, розповідають, якою щасливою вона тут була.
Айна слухала ці захоплені промови і нестерпно страждала. Вона боялася того, хто називав себе її чоловіком, хто дивився на неї так ласкаво і пристрасно, хто цілував їй руки… Коли він обережно цілував її обличчя, Айна терпіла, не чинила опір, але в душі їй хотілося померти від горя та розпачу.
Жодної любові до Ізенара вона не відчувала, – тільки огиду. Але вона була вдячна йому вже за те, що він не нав'язував їй своєї уваги і нічого в неї не просив, окрім спільних обідів, вечерь та рідкісних прогулянок околицями.
Але найбільше ненависний був для Айни його син – молодий і красивий, темноволосий і зеленоокий. Ненависний, тому що вона відчувала до нього дивний потяг, а він, навпаки, уникав її під будь яким приводом.
Ось уже десять днів минуло, як повернулася вона з лісової хатинки Уккі і оселилася у цьому розкішному кам'яному будинку на краю великого міста.
Часом, особливо вранці, відразу після пробудження, дівчині здавалося, що вона згадує минуле, в голові її починали тіснитися невиразні, схожі на туман образи, але варто було їй випити води зі глека, що стояв на приліжковому столику, як серпанок спогадів миттєво розсіювався, а свідомість знову ставала порожньою і безпорадною.
Айна наблизилася до прочинених воріт, зупинилася і, зітхнувши, спрямувала тужливий погляд на густі чагарники кущів, що вели до лісу.
Позаду неї, на відстані п'яти кроків, йшла мовчазна Вілла. Служниця причаїла на Айну гостру образу, вона все ніяк не могла пробачити злої насмішки, яку та над нею вчинила, зробивши її дурнішою за немовля.
Вілла дивилася дівчині в спину. Погляд її час від часу спалахував гострою ворожістю, і Вілла одразу ж неспокійно оглядалася на всі боки, – чи не побачив хто?
Якби була її воля, Вілла із задоволенням би замкнула етелянку пов'язану в якомусь глухому підвалі, щоб зрозуміла вона, як слід поводитися з тими, хто бажає тобі добра. Але Ізенар навіть погляд скоса на Айну заборонив кидати, не кажучи вже про більше. А господарем Ізенар був твердий і з ослушниками не церемонився.
Тому служниця ласкаво посміхалася, і щоразу дуже дбайливо чухала вологе після миття волосся етелянки, хоча їй нестерпно хотілося смикнути сильніше, щоб завдати норовливій і нахабній дівчині біль.
– Ходімо, пані! –солодким голосом заспівала Вілла, чіпаючи Айну за руку, – скоро подадуть вечерю.
– Я не хочу їсти, – сказала Айна, не відриваючи очей від сяючого на сході неба.
– Хазяїн бажає, щоб ви були присутні на вечері.
– Так, так! – перервала її Айна, – зрозуміло…
І попрямувала до парадного входу.
Теумар дивився з вікна своєї кімнати, як дівчина повільно йде двором, немов краєм урвища. Рухи її були невпевненими, а плечі злегка тремтіли. Може, їй холодно? Але вечір сьогодні теплий, навіть спекотний.
Теумар бачив західні відблиски в її світлому волоссі, перехопленому у верхівки вишитої червоною стрічкою.
Обличчя Айни було опущене і приховано тінню. Теумар продовжував уважно розглядати її пониклу постать.
Мабуть, надто вже пильним його був погляд, бо Айна, яка саме проходила під вікном, підвела голову і подивилася прямо на нього.
Її блакитні очі, обрамлені темними, злиплими, наче від сліз віями, нічого не виражали, і це здивувало Теумара. Невже зілля випалює не лише пам'ять, а й усі почуття?
Теумар відвернувся і відступив від вікна.
Всі ці дні він ловив себе на думці, що йому шкода Айну.
Ні на які вмовляння, ні на які ніжні слова Ізенара не піддавалася дівчина, і як могла цуратися його товариства. Теумар побоювався, що гнів пересилить здоровий глузд і батько, зрештою, не витримає. Теумар ділився своїми сумнівами з Мер’ятой.
– Батько не божевільний, – заспокоювала його сестра, – і ніколи не дозволяв гніву володіти своїм розумом. Він захоплений, але чудово розуміє, що лише взаємна клятва перед богом Вогню дозволить здійснити його мрію про могутнього спадкоємця.
– Так, ти маєш рацію, мабуть! – кивнув Теумар.
– Я казала батькові, що дівчина з Етеляни його боїться, – посміхнулася Мер'ята, – просто поставила себе на її місце… Я б боялася… Він набагато старший, та й красою вже не блищить… Перестав стежити за зовнішнім виглядом, зуби втратив… А адже може багато чого відновити силою магії. Я не раз йому говорила, а він усе відмахується. Це для нас він – батько, а для Айни чужинець – небезпечний і неприємний. Бачила я, як вона дивиться... Вона не вірить, що він її коханий чоловік, і ніяке чаклунське зілля не переконає її у протилежному.
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Третя крапля магії, Лариса Лешкевич», після закриття браузера.