Читати книгу - "Півтори тисячі років разом. Спільна історія українців і тюркських народів"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Султан Мехмед IV
Завдавши низку поразок військам Речі Посполитої під командуванням коронного гетьмана Яна Собеського (1629—1696), майбутнього короля Польщі, османсько-татарсько-українська армія на чолі з султаном Мехмедом IV та гетьманом Петром Дорошенком здобула Кам’янець і почала наступ на Галичину. На початку вересня почалася облога Львова. За таких умов Річ Посполита пішла на підписання в 1672 р. Бучацького мирного договору. Згідно з останнім, Подільське воєводство відходило до Османської імперії (від Бучача до Брацлава); визнавалася влада гетьмана Петра Дорошенка на Брацлавщині й південній Київщині, звідки виводилися всі польські військові залоги. Також Річ Посполита зобов’язувалася сплатити Османській імперії контрибуцію за зняття облоги Львова й щорічно платити двадцять дві тисячі золотих дукатів данини362. Польські історики вважають цей договір одним із найганебніших договорів в історії першої Речі Посполитої. Не дивно, що сейм Речі Посполитої в 1673 р. відмовився затвердити Бучацький договір. Війна ж між Османською імперією та Річчю Посполитою тривала далі – до 1676 р., коли був укладений Журавненський договір363. Останній був дещо кращий для Речі Посполитої. Зокрема, скасовувалася щорічна данина, яку ця держава мала платити Османській імперії. Правда, Поділля залишалося в руках турків, а гетьман Дорошенко мав контролювати значну частину Правобережної України. Але сейм Речі Посполитої і цей договір не затвердив. Війна між османами й Річчю Посполитою тривала далі – аж до Карловицького конгресу 1698—1699 рр.364. Османська імперія зазнала поразки в цій війні й змушена була повернути Поділля Речі Посполитій.
Межі Кам’янецького еялету постійно змінювалися. Очолював її урядовець (паша, бейлербей), котрий призначався султаном. Еялет поділявся на чотири адміністративні округи – санджаки: кам’янецький, барський, язловецький та меджибізький. Щоправда, у 1683—1699 рр. турецька влада поширювалася лише на Кам’янець та невеликий район біля нього.
Незважаючи на непевне становище, османи намагалися утвердитися в цьому районі. У 1672—1673 та 1681—1682 рр. вони в еялеті провели податкові переписи (дефтер-муфасали); у серпні—грудні 1682 р. – закінчено земельну реформу і впроваджено військово-ленну тимарну систему (тимар – помістя з доходом в 3—10 тис. акче, що надавалося турецьким воїнам-спахіям для несення ними військової служби). В еялеті було поселено близько 600 спахіїв. Серед державців тимарів були вихідці з Північного Причорномор’я, Балкан, Малої Азії, а також невелика кількість місцевих жителів. У 1672—1673 рр. відбулися переписи нерухомості та промислових об’єктів міста Кам’янець, а в 1683 р. – міст Меджибіж, Бар, Язловець365.
До союзних османам держав належала Молдавія (в османських джерелах вона іменувалася Богдан), а також Семиграддя (інші назви – Трансільванія, Ерделі). До їхнього складу входили деякі українські етнічні території.
Але, як бачимо, османам так і не вдалося утвердитися на Поділлі. Після Карловицького конгресу Кам’янецький еялет перестав існувати.
Значні терени сучасної України займало Кримське ханство, яке вважалося васальною державою османів. Принаймні через нього турки здійснювали вплив на українські землі. Оскільки про цю державу велася мова, до цього питання повертатися не будемо.
Незважаючи на цивілізаційний кордон між «Європою» й османським світом і на ту жорстку конфронтацію, яка була тут, все ж можна говорити про певну взаємодію між «цивілізаційними супротивниками». Наприклад, українські козаки брали участь у воєнно-політичній боротьбі, яка велася в Молдавії та Кримському ханстві. Своєю чергою, деякі татари покозачувалися, приймали християнство й «ставали українцями». У побуті й культурі українських козаків зустрічаємо чимало тюркських елементів366.
Козацькі справи, за великим рахунком, мало цікавили османських можновладців. Це й не дивно. Козаки жили на погано освоєних степових землях. Завойовувати їх османам не було великої потреби.
Однак козаки для османських правителів створювали певні проблеми. По-перше, вони втручалися в справи Кримського ханства й Молдавії – і далеко не завжди так, як це хотілося б османам. По-друге, нерідко чинили напади на згадувані турецькі провінції в Північному Причорномор’ї. І хоча ці напади мали на меті не завоювання, а звичайний грабунок, вони дезорганізовували життя на цих землях. По-третє, козаки неодноразово були союзниками військ Речі Посполитої, допомагали їм у війнах з татарами й турками (чи не найяскравіший приклад у цьому плані – Хотинська битва 1621 р.)367. І, нарешті, по-четверте, козаки здійснювали походи Чорним морем, загрожуючи турецьким містам і навіть столиці Османської імперії. Це становило серйозну проблему для турків. Адже ті вважали Чорне море своїм внутрішнім морем. Торгові комунікації цією акваторією для них були дуже важливими. Турецький дослідник Галіль Іналджик зазначав з цього приводу: «Чорноморська торгівля була однією з найважливіших галузей османської економіки і тривалий час не мала
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Півтори тисячі років разом. Спільна історія українців і тюркських народів», після закриття браузера.