Читати книгу - "Пси господні, Марчін Швьонтковський"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
– Ти що, і справді дурний? – запитав Іскра, який мимоволі включився в цей довгий монолог. – Ти що, Бога в серці не маєш, щоб таке казати!
– Ну, може, і дурний, як тато каже, а може, й не дурний. – Світлий схилив голову. – Але я знаю дороги. До речі, про дороги, ваша світлість, давайте вже рушати, бо якщо ми й далі будемо бурмотіти, то, мабуть, не виберемося з цієї діри і до ночі.
Вони попрямували прямо на північ битим шляхом. Світлий їхав попереду на своєму мулі, за ним рівномірним кроком їхали Ейве та Катаріна. Дівчину, тримаючи коня за вуздечку, супроводжував Шенк, тоді як решта компанії рухалася пішки за старшинством. Молодий отаман був задоволений, що людина, яка не звикла вникати в деталі або просто нічим не цікавиться, може спокійно сприйняти їх за ескорт шляхтянки, як вони і планували. Він підійшов до Світлого.
– Слухай, – почав він. – Куди ти збираєшся нас вести, га?
Юнак тихо засвистів.
– Ну, пане, до Кельна довга дорога. Найшвидше було б повернути на захід після Вюрцбурга, на Франкфурт, а потім через Кобленц...
– Але?
– Але це не найкращий маршрут в такий час. У Хайльбронні, Гейдельберзі та Цвайбрюкені стоять гарнізони Його Імператорської Величності, тільки і дивися, як вони рушать. А в Саксонії шведи і ясновельможний Іоганн Георг також можуть будь-якої миті згорнути свої квартири і попрямувати на південь. Найбезпечніший шлях – їхати дорогою на Гессен через Кассель, щоб проскочити між арміями, поки вони не вчепилися одна одній за горлянку. Довше, але безпечніше. А після Касселя лише повернути на Дортмунд, а потім день шляху до Кельна.
– У нас час дорогий
– Як і мені, і всім іншим. Але їхати до Швабії зараз – це ризик. Як я люблю нашого Господа, не мине й тижня, як ми почуємо, що армія вже в дорозі, і нам доведеться їхати в обхід і доробляти дороги. І хто знає, чи не затягнеться це на довший час. До того ж, я добре знаю дорогу на Кассель.
– Звідки ти все це знаєш? – запитала Катаріна, яка прислухалася до розмови. – Ти коли-небудь був у Вестфалії?
– Ну, по правді кажучи, – зніяковіло почухав носа Світлий, – ні. Далі за все я був у Касселі. Але я слухав візників, солдатів, найманців та інтендантів, які багато подорожують, тож знаю.
– Нехай буде Кассель, – вирішив Шенк.
– І видно, що ви мудра людина, бо мудра людина – це та, яка приймає мудрі рішення.
Вони йшли безперешкодно і їм знову-таки пощастило. Коли вони увійшли до лісу, що оточував тракт на Вюрцбург, то побачили сірого жеребця, який блукав на свободі, боки якого були в крові. Тварина була млява, але молода, міцна і непогано вгодована – кінь був придатний для їзди верхи. Шенк, не вдаючись у зайві роздуми про те, кому вона могла належати, наказав Інгемару сісти на коня і відправив його вперед на милю вперед. Це значно заспокоїло його.
Ніч також пройшла спокійно. Вони стали табором на лісовій галявині, досить далеко від тракту, щоб ні дим, ні відблиск маленького багаття не видали їх. Ніч на траві – у випадку Катаріни на попоні – не була для них чимось новим. Вранці вони прокинулися відпочилими і свіжими, тож вирушили в дорогу без зволікань.
Настрій Шенка покращувався. Все йшло гладко. Здавалося, що вони зможуть проїхати Вюрцбург ближче до вечора і, таким чином, вийти на пряму дорогу через протестантські
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Пси господні, Марчін Швьонтковський», після закриття браузера.