Читати книгу - "Переможець отримає все"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Віктор не знав і не міг зараз знати, що за кілька місяців відбудеться подія, яка різко змінить його переконання щодо цього. А ще невдовзі вперше побачить світ новий суперхіт Тараса Леми під назвою «Береги». Оброблена невтомним Володимиром Войтовичем пісня набуде вдалого аранжування й лунатиме над вечірнім Києвом, наче виринаючи з хмар рідкого азоту, в якому потопатиме сам Лема, жаліючись багатотисячному натовпу на своє нещасливе кохання. Так відбудеться прем'єра, після якої ще довго саме під цю пісню спалахуватимуть свічки та бенгальські вогні, а публіка ревітиме, заглушаючи синтезатори. І лише ім'я її автора — Віктор Ждан — нікому нічого не скаже, тим паче, що це буде не ім'я — лише псевдонім.
XVМотор «Ніссана» тягнув, як навіжений. Гарна машина. Хоча ціна також непогана, і доведеться ще добре постаратися, аби щось на ньому заробити. Митниця лишилася позаду. Від процедури митного контролю тепер завжди відгонило небезпекою, хоча не траплялося абсолютно нічого. Хлопці здоровкалися, як завше, мляво жартували, так само мляво брали «належні». Наче все йому примарилося.
На узбіччі стояло кілька машин. Усі однакові — «дев’яносто дев'яті» сірого кольору. Водії скупчилися групкою й палили, вирішуючи якісь свої проблеми. Віднедавна Віктор ніколи не втрачав нагоди побути в такій компанії. Здавалося, що саме тут можна почути щось цінне, з розряду того, що його зараз цікавило.
А по той бік дороги зупинилася старенька «шістка», у якій не було нікого. Очевидно, ті, хто їхав на ній у бік кордону, також стояли тут.
— Привіт, мужики! — підійшовши до гурту, Віктор подав руку всім по черзі.
— Здоров…
Він упізнав лише одного — так, в обличчя. Іноді цей хлопець також бував у Тужирі. Саме цей і запитав його:
— Де ти її видер?
— Рибні місця треба знати, — пожартував Віктор. — У Дюссельдорфі.
— Йо-ма-йо! — Взялися за голови хлопці. — Та звідти ж два баки бензину! Вона тобі окупиться?
— Автохаус дешевий, — посміхнувся Віктор. — А ви з Тужира?
— З нього. А ти й досі сам літаєш? — запитав знайомий.
— Так спокійніше, — і собі запалюючи цигарку, зізнався Віктор.
— Хтозна…
— Не чув — під Чернівцями аварія була позавчора? — заговорив інший. — 3 наших мужик загинув. Он, хлопці кажуть… — Він кивнув головою на чотирьох, які їхали «шісткою», очевидно, також за машинами. Віктор їх не знав. — Перекинувся з гори. Машина згоріла. Гнав із двома колегами, а перед Чернівцями роз’їхалися…
— І хто? — запитав Віктор, відчуваючи, як холоне в ямці під грудьми.
— А такий — Юра. Чуриков.
Водія з таким ім’ям та прізвищем він не знав і тільки знизав плечима, запитуючи:
— Який він із себе?
Один із тієї «шістки» описав як міг покійного, якого знав особисто. Про аварію він дізнався від одного з напарників загиблого, з якими той розпрощався перед Чернівцями. Віктор думав напружено, згадуючи, чи не знає покійного. Можливо. Але скільки їх є — невисоких і з вусами! Купа народу переганяє машини з-за кордону для продажу в Україні. Купа народу бере їх на Тужирських складах. Не виключено, що могли бачитися, перемовитися колись кількома словами.
— Що — знаєш?
— Та ось… не можу збагнути… Юра? Це не той, що колись круто їздив? — закинув одразу Віктор свою улюблену «вудочку». — Ну… чи то гонщиком був, чи… інструктором у ментів…
— Не скажу, не чув…
— А в Чернівцях де він жив?
— Та хто ж його зна…
Підігріта появою Віктора розмова про аварію розгорілася з новою силою, а сам він намагався непомітно спрямувати її в потрібне русло. Отож, зі слів присутніх, аварія сталася позавчора ввечері. Про конкретні обставини ніхто нічого не міг сказати. А наслідок — злетів з дороги у глибоку прірву, перекинувся кілька разів і згорів.
Інформація вичерпалася. Віктор повернувся до машини й рушив далі. Немає коли базікати, тим паче, що існує важливіша обставина. Якщо уявити, що там, на вокзалі у Вроцлаві, справді була Зоряна, то він упорався, безперечно, швидше за неї. Навряд чи, доїхавши до Мюнхена, вона одразу сяде на зворотний поїзд і повернеться. Навіть у цьому разі він однаково має її випередити. І приїхати додому першим, щоб переконатися, що її там немає. Це була така маячня, що хотілося сплюнути від душі. Зоряна, звісно, вдома. Де ж їй іще бути? Але картина з її постаттю у дверях тамбура зникати з-перед очей не хотіла. А внутрішній голос уперто повторював, що таких обрисів не має більше жодна жінка.
Знизивши швидкість і витягнувши мобільний телефон, Віктор набрав номер, від комбінації цифр якого завжди завмирало серце. Завмерло воно й зараз. Він набирав його лише двічі за все життя. Перший раз дозволив собі зробити це ще за навчання на тракторному факультеті, коли дізнався, що Зоряна виходить заміж. Язик прилипав до піднебіння а серце зупинялося, коли почув її голос у слухавці. Зоряна попросила більше не телефонувати. Ніколи. Він свято дотримувався цієї заборони. Порушив її єдиний раз. Тоді в нього була жахлива криза. Здавалося, зараз помре, якщо не почує її. Так він набрав цих п'ять цифр удруге. Знав, що не скаже нічого. Лише притулить слухавку до вуха й ловитиме коротку мить її «алло».
І от зараз Віктор наважився на це втретє. Мусив же він переконатися, що йому примарилося. Навіщо — сказати не міг, але не міг і жити з цією невизначеністю. Чомусь наче світ клином зійшовся на тому Мюнхенському поїзді. Зоряни там бути не могло, і, водночас, він її там побачив. Дві речі, які взаємовиключалися.
Він мусив зупинитися, натискаючи останню кнопку, — надто сильним було хвилювання. «Ніссан» виїхав на узбіччя. Шалено гупало у скронях, хоч він і знав, що говорити не доведеться — лише
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Переможець отримає все», після закриття браузера.